Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/1750/20
провадження № 61-20727св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - Кредитна спілка «Меркурій»,
відповідачі: ОСОБА_1 , державний реєстратор Іскров Олег Вікторович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у складі колегії суддів:                 Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Князюка О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У січні 2020 року Кредитна спілка «Меркурій» (далі - КС «Меркурій») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора Іскрова О. В., в якому просила скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке відбулося               06 січня 2019 року, про право власності на ім`я ОСОБА_1 ; відновити право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 за КС «Меркурій».
 
Позов обґрунтовано тим, що 11 липня 2013 року між КС «Меркурій» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір за № 04/07.013, відповідно до умов якого відповідачем отримано кредитні кошти у розмірі 113 000,00 грн, строком на 36 місяців, під 0,198 % щоденно за користування кредитними коштами. Також між сторонами укладений іпотечний договір від 18 липня 2013 року, реєстровий № 1735, посвідчений приватним нотаріусом Борисовою Н. В., на забезпечення виконання основного зобов`язання. Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 .
 
Згідно з постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2018 року сума заборгованості ОСОБА_1 перед КС «Меркурій», яка підлягає стягненню, складає 68 627,39 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань зі сплати боргу, внаслідок чого КС «Меркурій», попередивши боржника про наявність заборгованості, звернулась до державного реєстратора із заявою про реєстрацію предмету іпотеки на ім`я КС «Меркурій» з метою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що було здійснено                08 серпня 2018 року, номер реєстрації 42442757.
 
У березні 2019 року позивачеві стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 січня 2019 року (державний реєстратор Іскров О. В.) реєстраційний запис від 08 серпня 2018 року, право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 перереєстровано               з КС «Меркурій» на ОСОБА_1 на підставі судових рішень, які позивач вважає такими, що не можуть бути підставами для скасування реєстраційного напису                   від 08 серпня 2018 року.
 
На думку позивача, державна реєстрація, яка здійснена 06 січня 2019 року державним реєстратором Іскровим О. В., вчинена з порушенням норм чинного законодавства, тому не є дійсною, а право власності на вказане нерухоме майно повинно бути відновлено на ім`я позивача. Зазначене стало підставою для звернення до суду.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року позовні вимоги КС «Меркурій» залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, скориставшись передбаченими законом можливостями, задовольнив забезпечену іпотекою вимогу до ОСОБА_1 шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, проте наразі підстава реєстрації за КС «Меркурій» права власності на квартиру - виконавчий напис від 08 жовтня 2015 року № 2057, який видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В., скасовано. Посилаючись на статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції дійшов висновку, що скасування підстав державної реєстрації права власності на спірну квартиру, а саме фактичне скасування (визнання таким, що не підлягає виконанню) виконавчого напису від 08 жовтня 2015 року № 2057, який видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В., унеможливлює відновлення права власності на вказану квартиру за позивачем, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову КС «Меркурій».
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу КС «Меркурій» задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов КС «Меркурій» задоволено частково. Скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка відбулася 06 січня 2019 року, на ім`я  ОСОБА_1 . В решті заявлених вимог відмовлено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь КС «Меркурій» судові витрати                   у загальному розмірі 5 255,00 грн.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що                  право власності КС «Меркурій» на спірну квартиру від 08 серпня 2018 року в дійсності було зареєстровано на підставі дублікату свідоцтва про посвідчення заяви щодо наміру стягнення заборгованості від 07 жовтня 2015 року за № 1828 та договору іпотеки від 18 липня 2013 року № 1735, тобто в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі), а не на підставі виконавчого напису нотаріуса, як неправильно вважав суд першої інстанції. Відповідно, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у вимогах КС «Меркурій» про скасування реєстрації від 06 січня 2019 року права власності за ОСОБА_1 на спірну квартиру з тих підстав, що виконавчий напис від 08 жовтня 2015 року № 2057, який видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                 Борисовою Н. В., який, як вважав суд, був підставою реєстрації за КС «Меркурій» права власності 08 серпня 2018 року, станом на час здійснення державним реєстратором перереєстрації права власності з КС «Меркурій» на ОСОБА_1 було скасовано на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.
 
Задовольняючи частково позов в частині скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, яка відбулася 06 січня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 , апеляційний суд вказав, що на момент ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у цій справі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав є правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про відновлення права власності на спірну квартиру з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_1 призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткового способу захисту, такого як поновлення права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2021 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою (у січні 2022 року - касаційною скаргою                    у новій редакції на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 24 грудня 2021 року) на постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                            у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19. Крім того, зазначає, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Заявник переконує, що, зважаючи на наявність рішення суду про скасування виконавчого напису, реєстрація права власності на квартиру за КС «Меркурій» «поза розумним сумнівом» відбулась протиправно, а також зазначає, що починаючи                    з 2018 року, ОСОБА_1 намагалась повернути КС «Меркурій» грошові кошти, проте кредитна спілка відмовляється їх отримувати. 10 серпня 2020 року вона внесла на депозитний рахунок нотаріуса 68 627,00 грн для передачі позивачу, тобто зобов`язання ОСОБА_1 виконано в повному обсязі, проте станом на грудень 2021 року КС «Меркурій» грошові кошти не бажає отримувати. Апеляційний суд прийняв несправедливе рішення про часткове задоволення вимог кредитора, який за борг у сумі 68 627,00 грн відбирає квартиру вартістю більше 2 млн грн. Окрім цього, апеляційний суд, скасовуючи реєстрацію права власності, не вирішив питання щодо права власності на квартиру, що належить ОСОБА_1 , та на яку у позивача відсутні будь-які права, не врахував, що реєстрація права власності за КС «Меркурій» відбулась протиправним шляхом, що будь-які зобов`язання у ОСОБА_1 перед кредитною спілкою відсутні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
 
У квітні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу               ОСОБА_1 від КС «Меркурій», в якому позивач, посилаючись на безпідставність касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу                    Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 24 грудня 2021 року про надання строку для усунення недоліків, зокрема надання уточненої касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі                    (з підстав, передбачених пунктами 1,4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 522/1750/20 із Приморського районного суду м. Одеси та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2022 року матеріали справи № 522/1750/20 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                  є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд               у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
11 липня 2013 року між КС «Меркурій» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір за № 04/07.013, відповідно до умов якого відповідачем отримано кредитні кошти у розмірі 113 000,00 грн строком на 36 місяців під 0,198 % щоденно за користування кредитними коштами. Також між сторонами укладений іпотечний договір від 18 липня 2013 року, реєстровий № 1735, посвідчений приватним нотаріусом Борисовою Н. В., на забезпечення виконання основного зобов`язання. Предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 .
 
07 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В. вчинено виконавчий напис, відповідно до якого пропонується звернути стягнення на квартиру під АДРЕСА_1 , та за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги   КС «Меркурій» в наступних розмірах: пеня за 71 день - 17 314,00 грн; прострочені проценти - 20 996,13 грн; проценти за 12 місяців - 54 240,00 грн; залишок тіла кредиту, тобто сума неповернутих боржником коштів за кредитом, - 43 944,42 грн; інфляція із заборгованості за кредитом та процентами станом на 20 липня 2015 року, що складає 37 834,00 грн, що загалом становить 172 328,55 грн.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня               2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року, визнано виконавчий напис                   від 08 жовтня 2015 року № 2057, який видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В., таким, що не підлягає виконанню.
 
КС «Меркурій», попередивши боржника про наявність заборгованості, звернулась до державного реєстратора з заявою про реєстрацію предмету іпотеки на ім`я                        КС «Меркурій» з метою передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що і було вчинено 08 серпня 2018 року, номер реєстрації 42442757.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року у справі № 522/7535/16-ц із ОСОБА_1 стягнуто за невиконання умов кредитного договору заборгованість перед КС «Меркурій» у сумі 68 627,39 грн.
 
06 січня 2019 року державним реєстратором Іскровим О. В. скасовано реєстраційний запис від 08 серпня 2018 року, яким право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 перереєстровано з                         КС «Меркурій» на ОСОБА_1 .
 
Про обставини скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та перереєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 позивачу стало відомо у березні                   2019 року.
 
Апеляційний суд, окрім цього, установив, що із доданих до справи витягів з Єдиного державного реєстру прав власності вбачається, що реєстрація права власності за            КС «Меркурій» відбулась 08 серпня 2018 року на підставі дубліката свідоцтва про посвідчення заяви щодо наміру стягнення заборгованості від 07 жовтня 2015 року за № 1828, видавник - приватний нотаріус Борисова Н. В., договору іпотеки від 18 липня 2013 року № 1735, видавник - приватний нотаріус Борисова Н. В.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає                   в повній мірі з огляду на нижче викладене.
 
У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права  у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються                      у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею               610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання                         з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, про що вказано в частині першій статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку».
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
За положеннями частин першої-третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу                       у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки                       в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі також державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із                16 січня 2020 року, станом на дату прийняття судових рішень, до внесення змін Законом України від 12 травня 2022 року № 2255-ІХ) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону,                     а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
За змістом наведеної норми у чинній редакції наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Таким чином, з урахуванням статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.
 
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
За установлених апеляційним судом обставин, що підтверджуються матеріалами справи, про те, що реєстрація за КС «Меркурій» права власності на квартиру АДРЕСА_1 була здійснена 08 серпня 2018 року не на підставі виконавчого напису нотаріуса, помилкового висновку про що дійшов суд першої інстанції, а на підставі дубліката свідоцтва про посвідчення заяви щодо наміру стягнення заборгованості від 07 жовтня 2015 року за № 1828 та договору іпотеки від 18 липня 2013 року № 1735, тобто в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі від 18 липня 2013 року (зокрема підпункт 6.6.1 договору), обґрунтованим є висновок апеляційного суду про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, який неправильно виходив із того, що безпідставність позовних вимог обумовлена визнанням таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса від 08 жовтня 2015 року № 2057 за судовим рішенням, яке набрало законної сили 01 березня 2017 року.
 
Оскільки скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав є правомірним та ефективним способом захисту права і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, а його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача, то правильним є висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову в частині вимоги про скасування реєстрації права власності на спірну квартиру, яка відбулася 06 січня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 .
 
З урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за КС «Меркурій» відбулась протиправним шляхом, не підтвердились. Окрім цього, ОСОБА_1 не оскаржувала реєстрацію права власності на спірну квартиру за КС «Меркурій» 08 серпня 2018 року на підставі дубліката свідоцтва про посвідчення заяви щодо наміру стягнення заборгованості  від 07 жовтня 2015 року за № 1828 та договору іпотеки від 18 липня 2013 року № 1735.
 
Доводи касаційної скарги про те, що будь-які зобов`язання у ОСОБА_1 перед кредитною спілкою відсутні, спростовуються судовими рішеннями у справі № 522/7535/16-ц, якими на користь позивача із ОСОБА_1 стягнуто загальну суму заборгованості у розмірі 68 627,39 грн, та зводяться до переоцінки доказів                    у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги, що при скасуванні реєстрації права власності на квартиру не вирішено питання щодо визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), оскільки за встановлених судами обставин саме скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 є ефективним способом захисту, який поновлює відповідне право позивача, а визнання за власником майна прав власності на це ж майно актами цивільного законодавства не передбачено (зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 361/3659/18, провадження № 61-16570св20) та є неефективним способом захисту (зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постановах                     від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, провадження № 61-5728св21, та              від 10 листопада 2021 року у справі № 715/2012/19, провадження № 17830св20).
 
Окрім цього, у частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
 
Зміст касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не наводить переконливих доводів, яким чином оскаржувана постанова в частині відмови у задоволенні позовної вимоги КС «Меркурій» про відновлення права власності порушує права та інтереси ОСОБА_1 .
 
Отже, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні решти позову (вимоги про відновлення права власності на спірне нерухоме майно), оскільки задоволення вимоги про скасування реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_1 призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткового способу захисту, такого як поновлення права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права в цьому випадку.
 
Посилання заявника на неврахування судом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, проте суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у наведеній справі відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. У свою чергу на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).
 
Інші доводи касаційної скарги не підтвердились матеріалами справи, зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди ОСОБА_1 з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку співвідповідача, спростовує обґрунтованість заявлених КС «Меркурій» позовних вимог.
 
Постанова суду апеляційної інстанції прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                          у постанові, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції ро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 09 листопада 2021 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	       	
 	С. О. Погрібний	
 	       	
 	О. В. Ступак