Постанова
Іменем України
 
17 серпня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 127/16528/20
провадження № 61-15951св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року у складі судді Романюк Л. Ф. та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Стадника І. М., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації.
Позовні вимоги мотивовано тим, що  ОСОБА_1 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕА №559972 від 05 серпня 2014 року, є власником на праві спільної часткової приватної власності ј квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Об`єктом нерухомого майна є трикімнатна квартира загальною площею 74,4 кв. м. в тому числі житловою 44,2 кв. м.
Квартира надана за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 березня 2007 року № 575 на підставі ордеру від 03 квітня 2007 року № 54 як пільговику за медичними показаннями.
21 січня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як продавці з однієї сторони, і ОСОБА_2 , як покупець з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 423296405101. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Бєлою О. М.
25 січня 2020 року ОСОБА_1 не зміг відкрити свою квартиру, в якій зареєстрований і на частку в якій має право власності, своїм ключем. В результаті звернення до поліції 01 лютого 2020 року отримано інформацію про зміну власника.
Позивачем зазначено, що жодним із трьох продавців не було виконано зобов`язання письмово повідомити іншого співвласника ( ОСОБА_1 ) про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких вони її продають.
Наведене стало підставою для звернення позивача в суд із позовом, в якому ОСОБА_1 з урахуванням змінених позовних вимог, просить ухвалити рішення, яким:
- перевести на ОСОБА_1 права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 423296405101 за договором купівлі-продажу від 21 січня 2020 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Бєлою О. М., укладеним між сторонами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з однієї сторони і ОСОБА_2 з іншої сторони;
- стягнути з ОСОБА_1 сплачену за договором купівлі-продажу ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 423296405101, у сумі 167 400,00 грн, шляхом їх перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, внесених ОСОБА_1 
- скасувати державну реєстрацію права приватної власності, запис про право власності вчинений 18 серпня 2020 року № 37811798, власник ОСОБА_6 , на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, позовні вимоги залишено без задоволення.
Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено порушення процедури повідомлення про намір продажу частки квартири. Крім того суд зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду із неефективними позовними вимогами, які не поновлять його права, при цьому скасування державної реєстрації не припинить набутого ОСОБА_6 права власності, оскільки право власності на спірну квартиру в неї виникло на підставі договору купівлі-продажу. Внесення приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_6 на 3/4 частки спірної квартири не є підставою для виникнення вказаного права, а є лише підтвердженням цього права. 
Крім того зазначено, що позивачем до позову не додано доказів про перерахування на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У вересні 2021 рокуОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, з урахуванням уточнень, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Скаржник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 201/4135/17 (провадження                                             № 61-19572св19).
Позивач у касаційній скарзі зазначав, що суди проігнорували факт невручення поштового відправлення ОСОБА_1 . Також немає серед доказів у справі тексту, що був поміщений в поштове відправлення від 30 листопада 2019 року приватним нотаріусом Бєлою О. В.
Також зазначав, що згідно квитанції від 18 лютого 2021 року перераховано суму 167 400,00 грн отримувачу Вінницький міський суд, що підтверджує факт перерахування відповідних коштів до розгляду Вінницьким міським судом справи по суті, який розпочався 24 лютого 2021 року. В засіданні представником ОСОБА_1 було повідомлено про внесення на розрахунковий рахунок суду передбачених коштів та надано відповідний доказ, який суд першої інстанції відмовився залучити до матеріалів справи.
Також слід зазначити, що процесуальний закон не пов`язує факт внесення/невнесення коштів за позовом про переведення прав покупця одночасно з позовною заявою з відкриттям чи не відкриттям провадження у справі. Таким чином законодавець передбачив, що внесення коштів повинно відбутись одночасно з поданням позову, тобто в строк до розгляду справи по суті, що і було виконано позивачем до першого судового засідання.
Позивач у касаційній скарзі зазначає, що судом не врахована обставина, що ОСОБА_1 відповів на заяву ОСОБА_2 про намір продажу квартири шляхом подання позовної заяви про переведення прав покупця з одночасним поданням заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірної квартири. Судом було відкрито провадження у справі та накладено заборону на відчуження, однак суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, при розгляді справи про переведення прав покупця не застосував норми матеріального права, які забороняли укладати ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зі ОСОБА_6 , а приватний нотаріус Бєлая О. В. не мала права посвідчувати такий договір та вносити зміни до реєстру прав власності.
 
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу № 127/16528/20 із Вінницького міського суду Вінницької області.
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла цивільна справа № 127/16528/20.
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суд встановив, що  ОСОБА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕА № 559972 від 05 серпня 2014 року є власником на праві спільної часткової приватної власності ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власниками інших ѕ частки даної квартири були відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 17, 18).
Згідно з копією конверта приватний нотаріус Бєлая О. М. направляла на адресу ОСОБА_1 конверт з рекомендованим повідомленням від 30 листопада 2019 року (т. 1 а. с. 138, 139).
21 січня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як продавці з однієї сторони і ОСОБА_2 , як покупець з другої сторони уклали договір купівлі-продажу ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 423296405101. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Бєлою О. М. (т. 1 а. с. 12-16).
Відповідно до листа № 38/02-24 від 03 липня 2020 року, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О. М. на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» передає ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 , в якій він повідомляє про його намір продати належну йому на праві приватної спільної часткової власності ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , за ціною 550 000,00 грн. У зв`язку з чим він просить повідомити про своє бажання скористатись переважним правом купівлі вказаної частки у праві власності на квартиру за вказаною ціною (т. 1 а. с. 25, 26).
Згідно з договором купівлі-продажу від 18 серпня 2020 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 ѕ частки на квартиру АДРЕСА_2 за ціною 502 200,00 грн (т. 1 а. с. 79, 80).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220744798, 18 серпня 2020 року о 16:24:46 право власності на ѕ частки на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровані за ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 81).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 вказував, що він як співвласник спірного майна має переважне право перед іншими особами на його купівлю, тому спірним правочином порушено його законні права та інтереси, які підлягають захисту у судовому порядку.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).
За змістом частин першої, другої та четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. 
У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.
Будучи наділені правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники тим не менш не мають переваг і привілеїв щодо ціни та інших умов, на яких має намір продати свою частку співвласник-відчужувач. Для забезпечення здійснення переважного права інших співвласників на купівлю продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про свій намір продати частку. У повідомленні обов`язково має бути визначена ціна, а інші умови продажу мають бути зазначені, якщо вони визначаються продавцем як істотні для укладення даного договору (наприклад, строки розрахунків, форма, у якій співвласник бажає укласти договір, та інші умови, досягнення згоди з яких є необхідним для укладення договору).
Якщо договір купівлі-продажу частки підлягає нотаріальному посвідченню, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно із статтею 84 Закону України «Про нотаріат» або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена нотаріально (абзаци 3, 4 пункту 54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).
Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, і протягом десяти днів - якщо предметом договору купівлі-продажу є рухоме майно.
При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 761/37049/15-ц (провадження № 61-18950св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 201/4135/17 (провадження № 61-19572св19).
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв'язку.
З матеріалів справи убачається, що нотаріус Бєлая О. М. надсилала на адресу позивача заяву про продаж частки квартири, на що вказує конверт та зворотнє поштове повідомлення (а. с. 138, 139). Однак, згідно з повідомленням поштове відправлення не було вручено адресату, і не містить особистого підпису позивача про отримання. Відповідно ОСОБА_1 не повідомлений належним чином про продаж частки квартири.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що співвласники спірної квартири були зобов`язані повідомити позивача письмово з дотриманням місячного строку про намір продати частки в спільному майні, вказавши при цьому ціну та інші умови його продажу, але цього обов`язку виконано не було.
Позивач як співвласник спірного майна має переважне право на придбання житла у зв`язку з його продажем, докази про отримання ним повідомлення про намір продажу часток квартири відсутні, отже, співвласники при продажі часток квартири порушили переважне право ОСОБА_1 перед іншими особами на їх купівлю.
При цьому позивачем до ухвалення рішення судом першої інстанції на депозитний рахунок суду було внесено суму в розмірі 167 400,00 грн, яку за договором купівлі частки у праві спільної часткової власності повинен сплатити покупець, про що свідчить квитанція від 18 лютого 2021 року № 2 (т. 1 а. с. 222).
Таким чином, перерахувавши на депозитний рахунок Вінницького міського суду зазначені кошти, позивачем були виконані всі умови, передбачені діючим законодавством, щодо свого волевиявлення про переважне право на придбання спірного майна.
З огляду на вказане колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій на вказане вище належної уваги не звернули і не врахували положень статті 362 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не було повідомлено належним чином про продаж ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , чим було порушено переважне право позивача на купівлю частки квартири.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Отже колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вирішуючи цей спір дійшов до передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, оскільки останній, як співвласник квартири за адресою: АДРЕСА_1 , добровільно скориставшись своїм правом переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, вніс на депозитний рахунок суду суму коштів в розмірі визначеному в договорі.
Крім того, щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід зазначити таке.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 62).
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц).
Однак незважаючи на вжиті судом заходи забезпечення щодо спірного нерухомого майна, 18 серпня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу ѕ частки квартири АДРЕСА_2 та здійснено державну реєстрацію виникнення права власності за ОСОБА_6 .
Враховуючи хронологію зазначених обставин та наявність порушень, які полягають у тому, що продаж ѕ частки спірної квартири за договором купівлі-продажу від 21 січня 2020 року ОСОБА_2 здійснено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з порушенням переважного права ОСОБА_1 на купівлю частки квартири. Отже, ОСОБА_2 не набув права власності на ѕ частки спірної квартири за договором купівлі-продажу від 21 січня 2020 року, оскільки вказаний договір було укладено з порушенням переважного права ОСОБА_1 на купівлю частки квартири.
В свою чергу ОСОБА_2 18 серпня 2020 року здійснив відчуження частки квартири ОСОБА_6 за наявності арешту на неї та заборони її продавати, тому колегія суддів вважає, що за таких обставин вчиненням вказаних правочинів порушені законні інтереси позивача, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 , здійсненої на підставі укладення останнього договору, як похідної вимоги позивача, є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про переведення прав і обов`язків покупця, стягнення коштів та скасування державної реєстрації задовольнити.
Перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця ѕ частин квартири АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу від 21 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за № 119.
Cтягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 167 400,00 грн, шляхом перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Вінницькій області, які були внесені ОСОБА_1 .
Скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_6 , запис про право власності вчинений 18 серпня 2020 року № 37811798, на ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                          В. В. Пророк
 
                                                                                                           В. А. Стрільчук