Ухвала
Іменем України
 
12 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 727/5111/21
провадження № 61-8602ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») по 400 000 грн на користь кожного на відшкодування моральної шкоди. 
 
Позов мотивовано тим, що вироком Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним в тому, що 27 липня 2018 року в межах населеного пункту села Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області він, керуючи транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ФОП ОСОБА_3 , порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», яким керував машиніст ОСОБА_5 , в результаті чого спричинив смерть їх (позивачів) матері - ОСОБА_6 Тепловоз «ЧМЕ-36350» перебуває на балансі АТ «Українська залізниця». Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди їм було завдано моральну шкоду, яку вони оцінили в розмірі 800 000 грн. 
 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 160 000 грн в рівних частинах з кожного з урахуванням податків, та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів. Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 8 000 грн в рівних частинах з кожного. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в розмірі 908 грн в рівних частинах з кожного.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки позивачам було завдано моральної шкоди, яка полягає у раптовій та болісній смерть матері - найближчої для позивачів людини, що безумовно завдає сильних душевних страждань, які є довічними. Ці душевні страждання проявилися в негативних думках, емоціях та станах, пов`язаних з непоправною втратою матері. Тому, вирішуючи питання про розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд врахував значні тяжкі зміни в їх життєвих зв`язках, глибину  душевних страждань. З урахуванням вимог розумності і справедливості суд дійшов висновку про необхідність стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів на відшкодування моральної шкоди суму 160 000 грн в рівних частинах з кожного.
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2022 року (повний текст якої складено 04 квітня 2022 року) апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року змінено. Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн, з урахуванням податків та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів. Стягнуто солідарно з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн, з урахуванням податків та інших передбачених законодавством обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Змінено розподіл судових витрат. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 8 000 грн з кожного. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» та ФОП ОСОБА_3 судовий збір на користь держави по 5 000 грн з кожного.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про спричинення позивачам душевних страждань, однак помилився при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на їх користь. Завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, істотність вимушених змін в їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що настали, та їх невідворотність, потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. Тому справедливою компенсацією перенесених позивачами моральних страждань, пов`язаних із втратою матері, буде стягнення з відповідачів на відшкодування моральної шкоди на користь кожного з позивачів по 200 000 грн.
 
31 серпня 2022 року АТ «Українська залізниця» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2021 року.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачів. Місцевий суд повною мірою врахував усі обставини, на які посилалися позивачі як на підтвердження своїх позовних вимог. Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що позивачі не зверталися за медичною допомогою, зокрема й психологічною, не потребували стаціонарного чи курортного лікування, а також - реабілітаційних заходів. При цьому апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що вироком Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року ОСОБА_4 визнаний винним в тому, що він 27 липня 2018 року, в межах населеного пункту села Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, керуючи транспортним засобом марки Mersedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ФОП ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 286 Кримінального кодексу України, а саме - порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з тепловозом «ЧМЕ-36350», який перебуває на балансі АТ «Українська залізниця», під керуванням машиніста ОСОБА_5 , в результаті чого спричинив смерть матері позивачів - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 28 липня 2018 року.
 
Згідно з актом розслідування причин та обставин надзвичайної події (дорожньо-транспортної пригоди), що відбулася 27 липня 2018 року, на перегоні Мамаївців - Чернівці Північна на нерегульованому залізничному переїзді без чергового в межах села Мамаївців Кіцманського району Чернівецької області за участю автобуса марки Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , і тепловоза марки «ЧМЕ-36350», причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм автобуса марки Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 підпунктів 20.2, 20.3 пункту 20 та підпункту 2.3 пункту 2 Правил дорожнього руху України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.
 
Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.
 
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, на які послався заявник у касаційній скарзі.
 
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови № 4).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Отже, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідачів як власників джерел підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану смертю матері, факт заподіяння моральної шкоди позивачам у зв`язку з передчасною втратою близької людини підтверджений, позивачі переживають душевні та психологічні страждання, позбавлені можливості отримувати від неї піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення їх нормальних життєвих зв`язків та докладання з їх боку додаткових зусиль для організації свого життя.
 
При цьому, врахувавши всі обставини справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зміни визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачів, та збільшення його до 200 000 грн на кожного, що відповідає вимогам розумності і справедливості.
 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з актуальними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статей 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України у подібних правовідносинах, зокрема й викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, на які послався заявник у касаційній скарзі.
 
Доводи касаційної скарги та посилання заявника на вказані постанови Верховного Судузводяться до його незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами і оцінкою доказів, однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання АТ «Українська залізниця» про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2022 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 березня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко