КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 761/40570/16-ц                                                             Головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
Провадження № 22-ц/824/9556/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 листопада 2022 року                                                              м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковська Зоя Іванівна, Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним заповіт від 29 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковською З.І. за реєстровим № 2670, відповідно до якого його батько - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповів відповідачу квартиру НОМЕР_2 та гаражний бокс під № НОМЕР_1 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 22 грудня 2016 року.
Ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 6 березня 2017 року та від 16 листопада 2017 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження на час її проведення.
Після проведення зазначеної експертизи 28 серпня 2018 року суд першої інстанції постановив ухвалу про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 22 жовтня 2018 року в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 20 лютого 2019 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року за клопотанням представника позивача призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу та на час її проведення зупинено провадження у справі.
Постановою Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Шевченківський районний суд м. Києва призначив справу до судового розгляду у судовому засіданні на 5 грудня 2019 року, в якому задовольнив клопотання представника позивача про виклик свідків, і всі наступні засідання, що призначались у даній справі, не відбувались з різних причин (за клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи, в тому числі у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19), з технічних причин, неявки сторін не повідомлених належним чином про судові засідання за відсутності фінансування, лікарняний головуючого тощо).
Представник відповідача 4 січня 2022 року та 7 червня 2022 року подала заяви про залишення позову без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання, повідомленого належним чином.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 7 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковська З.І., Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилисьі заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили, тому наявні підстави для застосування положень, визначених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позовної заяви без розгляду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Усачука О.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд не мав обґрунтованих підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивач та його уповноважений представник - адвокат АО «Інпраксі» Духовна О.В. не були належним чином повідомлені про останні два судові засідання у справі, а саме 12 січня 2022 року та 7 червня 2022 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Андросович Г.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість зробленого судом першої інстанції висновку про залишення позовної заяви без розгляду та недобросовісність дій сторони позивача щодо затягування розгляду справи.
Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що починаючи з 18 листопада 2016 року на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковська З.І., Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
Після проведення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи Шевченківський районний суд м. Києва 12 грудня 2018 року постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у судовому засіданні з повідомленням (викликом) її учасників.
Постановою Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В подальшому, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що в судові засідання, призначені на 29 вересня 2020 року, 30 листопада 2020 року, 19 лютого 2021 року, 8 квітня 2021 року, 28 травня 2021 року, 9 вересня 2021 року, 1 листопада 2021 року та 12 січня 2022 року, представник позивача не з`явився, в черговий раз надав клопотання про відкладення розгляду справи, заяв про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника до суду не надходило, пояснення по суті спору учасниками процесу не надавались, а відтак є підстави для застосування частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
Однак із таким висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, при повторній неявці сторін.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).
За змістом вимог частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише в разі повторної неявки позивача за умови, що він був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Тобто, у даному випадку правове значення має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року по справі № 522/7428/15, від 6 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 2 вересня 2020 року у справі № 461/3580/15-ц та інших судових рішеннях суду касаційної інстанції.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, вищевказані норми процесуального права застосовані місцевим судом неправильно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача та/або його представника про розгляд справи, а саме про судові засідання по суті спору на 12 січня 2022 року та 7 червня 2022 року.
За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.
Повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України у спосіб, який забезпечує фіксацію повідомлення або виклику.
Згідно із частиною першою, другою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду
За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.
Перевіряючи явку в судове засідання учасників судового процесу, суд установлює, чи повідомлено тих учасників судового процесу, хто не з`явився, про дату, час і місце судового засідання у порядку, передбаченому цим Кодексом (частина друга статті 217 ЦПК України).
Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Як свідчать матеріали справи, судову повістку про виклик до суду на 12 січня 2022 року ОСОБА_1 було направлено засобами поштового зв`язку представником ОСОБА_2 - адвокатом Андросович Г.С. 17 грудня 2021 року (а.с. 74, 79, т. 3), проте поштовий конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся до суду першої інстанції 22 грудня 2021 року з відміткою працівника поштового зв`язку - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 95, 96, т. 3).
Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик сторони позивача з вказівкою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення вказаного учасника справи про дату та час її судового розгляду.
Схожого правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13 (провадження № 61-42434св18).
В матеріалах справи також міститься довідка секретаря судового засідання Марінченко Л.В. про те, що в судове засідання 6 квітня 2022 року учасники процесу не з'явилися, тому в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (а.с. 107, т. 3), утім доказів того, що судова повістка про виклик в судове засідання, призначене на 6 квітня 2022 року, направлялася стороні позивача матеріали справи взагалі не містять.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наявна у матеріалах справи копія судової повістки про виклик позивача до суду на 7 червня 2022 року (а.с. 114, т. 3) сама по собі не може вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Більш того, доказів того, що ця судова повістка направлялася на адресу позивача матеріали справи теж не містять.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не забезпечив належний виклик сторони позивача в судові засідання 12 січня 2022 року, 6 квітня 2022 року та 7 червня 2022 року, не перевірив чи направлялися судові повістки учасникам справи у встановленому законом порядку та чи було вручено судові повістки тим, хто не з'явився, не з'ясував причини їх неявки, а тому дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду з підстав повторної неявки позивача.
За наведених обставин суд першої інстанції не дотримався обов`язкових умов для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання, а саме його належне повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковська З.І., Дев`ята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним ґрунтується на неправильному тлумаченні положень законодавства та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не може вважатися законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 7 червня 2022 року скасувати, справу № 761/40570/16-ц направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

 
Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

 
С.І. Савченко