ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/493/22 Справа № 711/4273/22 Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП	Головуючий у І інстанції Олійник В.М. Доповідач в апеляційній інстанції Соломка І. А.	

 	 	

 	 	

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року                                  м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Соломка І.А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення №711/4273/22 щодо ОСОБА_1 , що надійшли з Придніпровського районного суду м.Черкаси за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и л а:

Постановою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24 жовтня 2022 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого дизайнером Садового центру, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. , з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з постановою місцевого суду, вважаючи її незаконною, та такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати постанову Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24.10.2022 щодо нього за ч.1 ст.130 КУпАП та закрити провадження через відсутність в його діях даного адміністративного правопорушення. 
Апеляційні вимоги обгрунтував тим, що при розгляді справи суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, що потягло за собою необгрунтоване визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що він є водієм у розумінні ПДР України, та те, що він був зупинений працівниками поліції. Оскільки, працівники поліції не зупиняли транспортний засіб під його керуванням, вони підійшли до автомобіля ВАЗ 210994-20 д.н.з. НОМЕР_1 , коли він був припаркований біля будинку в якому він проживає, а саме біля будинку в м. Черкаси по вул.Толстого, 76.
Апелянт наголошує, що в матеріалах справи №711/4273/22 відсутні докази його відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки, а також в порушення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перенбування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015, працівники поліції не направили його на огляд до медичного закладу для встановлення наркотичного спяніння. Також зауважив, що матеріали справи не містять відомостей про відсторонення його від керування транспортним засобом, що є обов`язком поліцейського згідно ч.2 ст.266 КУпАП, відповідно до якої під час проведення огляду на стан сп`яніння осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. При цьому апелянт, обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги, посилається на вимоги КУпАП та судову практику Європейського суду з прав людини.
Заслухавши думку апелянта ОСОБА_1 та адвоката Білого М.М., які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, суд виходив з того, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, яке виразилось у відмові особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, чим порушено вимоги пункту 2.5 ПДР України.
З зазначеним висновком суду апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 251 КУпАП встановлює, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.
Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 ПДР України передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.
Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2022 о 17.13 год. в м.Черкаси по вул.Толстого 76 ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 210994-20, д.н.з. НОМЕР_1 ,з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, підвищена жвавість ходи та мови, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у закладі охорони здоров`я - ЧОНД відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Внаслідок зазначених подій поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 291812 від 27.08.2020 за невиконання ОСОБА_1 вимог п.2.5 ПДР України, а саме за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я.
Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, також підтверджується: 
- даними протоколу про адміністративне правопорушення ААБ № 291312; 
-даними рапорту поліцейського взводу № 2 роти №4 БУПП в Черкаській області ДНП мл. лейтенанта поліції Грабовського В.; 
- даними відеозапису з нагрудних камер працівників поліції ААБ291933, в ході перегляду якого встановлено, що саме ОСОБА_1 27.08.2022 керував автомобілем ВАЗ 210994-20, д.н.з. НОМЕР_1 , після його зупинки до нього підійшли поліцейські, крім ОСОБА_1 в автомобілі нікого не було, під час спілкування з водієм у нього були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, про що йому повідомлено та запропоновано пройти освідування у лікаря нарколога в ЧОНД, від чого водій відмовився.
Апеляційний суд вважає, що вимоги ч.2 ст.251, ст.256, 265-2, 266, 268 КУпАП, а також «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» поліцейськими дотримано.
Матеріали справи не містять доказів про порушення поліцейськими законодавства при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
З пояснень ОСОБА_1 та його захисника, наданих ними в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вбачається, що ними не оскаржувались дії працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення в порядку КАС та до керівництва поліції з метою проведення службової перевірки вони не звертались.
Отже, твердження апелянта щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу, в наслідок чого суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості їх врахувати.
За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.
Дослідивши докази, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , апеляційний суд визнає їх належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.
Статтею 266 КУпАП визначений порядок проведення огляду на стан сп`яніння.
Відповідно до п.4 Розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735 ознаками наркотичного сп`яніння є: порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці; звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідність.
Відповідно до протоколу, інспектором поліції у ОСОБА_1 були встановлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, розширені зіниці, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук.
Отже, працівник поліції, виявивши ці ознаки, які відповідають переліку, зазначеному у Інструкції, законно та обґрунтовано запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння саме у медичному закладі.
Поряд з цим, належить врахувати те, що, ОСОБА_1 отримав посвідчення водія НОМЕР_2 ТСУ 7141 від 13.10.2021, внаслідок складання ним іспиту на знання вимог ПДР України. За таких обставин, апеляційний суд вбачає, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння на вимогу працівника поліції є свідоме ігнорування ПДР України, що свідчить про умисний характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст. 10 КУпАП.
Доводи апелянта про те, що він не керував автомобілем ВАЗ 210994-20, д.н.з. НОМЕР_1 , і при цьому не був зупинений працівниками поліції спростовуються відеозаписом події від 27.08.2022 за участю ОСОБА_1 , який був проведений працівниками поліції відповідно до вимог ч.2 ст.266 КУпАП, під час зупинки ОСОБА_1 та оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, з перегляду якого, як судом першої інстанції так і апеляційної встановлено, що саме ОСОБА_1 27.08.2022 керував автомобілем ВАЗ 210994-20, д.н.з. НОМЕР_1 ,і був зупинений праціниками поліції, під час спілкування з якими у ОСОБА_1 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим йому було запропоновано пройти освідування на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі, на що останній відмовився. Сумнівів щодо достовірності та допустимості відеозапис не викликає, оскільки на ньому відображено подію, що зафіксована у протоколі про адміністративне правопорушення.
При цьому слід зауважити, що підстав відмовлятись від такої законної вимоги працівників поліції або ставити її під сумнів у правопорушника ОСОБА_1 не було, а тому суд апеляційної інстанції вважає доводи апелянта про відсутність підстав щодо медичного огляду безпідставними.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення працівниками поліції вимог ст.266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МОЗта МВСУкраїни №1452/735від 09.11.2015 щодо не забезпечення працівниками поліції його – ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння у належному медичному закладі, а саме відсутність направлення про проведення медичного огляду є не обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 сам відмовився від проходження будь-яких оглядів на виявлення у нього стану наркотичного сп`яніння.
Оскільки водій ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, відсутність такого направлення в матеріалах справи не свідчить про недотримання співробітниками поліції вимог вказаної Інструкції. 
Крім того, враховуючи наявність зафіксованих відеокамерами поліцейських відомостей, у суду апеляційної інстанції взагалі відсутні правові та фактичні підстави ставити під сумнів відомості протоколу про адміністративне правопорушення. Зазначені дані походять з різних джерел, логічно та послідовно доповнюють та не протирічать один одному, що свідчить про їх об`єктивність. Тому, апеляційний суд не може погодитись з апеляційними доводами апелянта про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки в такий спосіб вбачається спроба ОСОБА_1 уникнути адміністративної відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення.
Такий висновок суд робить згідно вимог ст.252 КУпАП України, де зазначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Таким чином, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови суду відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, апеляційний суд не вбачає.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Адміністративне стягнення судом накладено з дотриманням правил, передбачених вимогами ст.ст.33, 34, 35 КУпАП, з урахуванням всіх обставин адміністративного провадження та особи правопорушника, є розмірним до вчиненого і справедливим. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 ПДР України та притягнуто його за ч.1 ст.130КУпАП до відповідальності, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
Враховуючи обставини справи, вважаю, що постанова судді Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24.10.2022 відносно ОСОБА_1 є законною та обгрунтованою, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновки суду першої інстанції. 
Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову судді Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24 жовтня 2022 року, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Соломка