П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року                                                                                     місто  Київ
                                                                                                            справа № 357/14927/22
                                                                                           провадження №22-ц/824/11124/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новогребельською Іриною Миколаївною,
на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 21 липня 2022 року, постановлену у складі судді Орєхова О.І., 
у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Сидорчук Андрій Анатолійович, ОСОБА_2 на дії  приватного виконавця,-  
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся  до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2021 року у ВП «65880370.
Скарга обґрунтована тим, що   заявнику, яку учаснику  бойових дій було передано у приватну власність земельну ділянку із кадастровим номером 3224480500:02:013:0021, площею 2 га, що розташована за адресою: Київська область, Таращанський район, Великоберезянська сільська рада.
В подальшому, у зв`язку з відкриттям 22 червня 2021 року виконавчого провадження № 65880370 за заявою стягувача ОСОБА_2 про стягнення з позивача заборгованості в сумі 412560 грн. за виконавчим листом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 1-кп/357/232/18 від 2 травня 2018 року, земельна ділянка була арештована приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком А.А. відповідно до постанови від 16 липня 2021 року.
Як слідує із обставин справи, виконавче провадження відкрите приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчук А.В. лише 22 червня 2021 року постановою на підставі виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду від 2 травня 2018 року.
Зазначене очевидно свідчить, що ОСОБА_2 у справі було пропущено законодавчо визначений 3-річний строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, що в свою чергу, повинно би мати наслідком відмову у відкриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документа без виконання.
Відтак, будь-які дії, проведені в рамках виконавчого провадження № 65880370 за своєю суттю є незаконними, оскільки ОСОБА_2 пропустила законодавчо визначений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а такий документ примусовому виконанню у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» не підлягає.
Посилаючись на зазначені обставини, скаржник просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження  від 22 червня 2021 року поважними та поновити строк представнику скаржника для звернення до суду зі скаргою, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Київської області  Сидорчуком А.А..
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 серпня 2022 року  стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на професійну (правничу) допомогу в розмірі 3000 грн.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Новогребська І.М.  подала апеляційну скаргу, в який просила  скасувати постановлену судом першої інстанції ухвалу, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2021 року. Апелянт вважає, що ухвала прийнята з порушеннями норм матеріального права, базується на однобічному інтерпретуванні судом обставин справи та вибірковому застосуванні ним норм законодавства України, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування такої ухвали суду.
В апеляційній скарзі посилається, зокрема, на те, що виходячи зі змісту вироку, стягнення матеріальних збитків не підпадає під правове регулювання ч.3 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, оскільки зазначена норма стосується виключно стягнення аліментів, відшкодування шкоди заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника, але ніяк під дію цієї норми підпадають стягнення матеріальних збитків.
У виконавчому листі невірно зазначено термін виконання рішення суду в частині відшкодування матеріальної шкоди, замість вірного  терміну виконання - три роки, невірно зазначено «виконавчий лист може бути пред`явлено протягом всього терміну, на який призначено періодичні платежі. Таким чином, оскільки  строк пред`явлення рішення до виконання є  обов`язковою вимогою до виконавчого листа відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»,  приватний виконавець мав відмовити у відкритті виконавчого провадження.
Крім того, апелянт звертає увагу суду, що приватним виконавцем на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не з`ясовано і не перевірено місцезнаходження боржника ОСОБА_1 і як слідує із наведеного, направлено постанову про відкриття виконавчого провадження боржнику не за тією адресою, тим самим не отримавши її боржник був позбавлений права на своєчасне оскарження зазначеної постанови.
Ненаправлення або направлення не за місцем знаходження боржника виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з відповідним ідентифікатором доступу прямо порушує право сторони щодо доступу до інформації, наявної в автоматизованій системі виконавчих проваджень, яке передбачене Законом «Про виконавче провадження». Неповідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження свідчить про обмеження його права на добровільне виконання рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постановлену судом першої інстанції ухвалу залишити без змін.
В судове засідання ОСОБА_1 , його представник адвокат Новогребельська І.М., приватний виконавець виконавчого округу Київської області Сидорчук А.А., стягував ОСОБА_2 не з`явилися, про день, час і місце судового засідання були повідомлені шляхом направлення судового повідомлення на адресу місця проживання,  інформація щодо якого міститься в матеріалах справи. Судове повідомлення, направлене на адресу ОСОБА_1 повернулося без вручення, з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про відсутність адресата за вказаною адресою ( а.с.56-57 т.2).  Приватний виконавець Сидорчук А.А. судове повідомлення отримав, причину своєї неявки суду не повідомив (т.2 а.с.55).  Зважаючи на зазначені обставини, а також враховуючи, що представник ОСОБА_1 адвокат  Новогребельська І.М. була повідомлена про відкриття апеляційного провадження, і відповідно мала цікавитися розглядом справи, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України  датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі   рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає     задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 22 червня 2021 року  приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 2 травня 2018 року про стягнення  з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки в сумі 362560 грн і моральну шкоду в сумі 50000 грн., загалом 412560 грн.
В цей же день приватним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника. 19 липня 2021 року приватним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника, постановою від 16 липня 2021 року вчинено опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 .
Майно скаржника, земельна ділянка в подальшому була реалізована на земельних торгах.
Постановляючи ухвалу про залишення скарги без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що  виконавче провадження № 65880370 з примусового виконання виконавчого листа № 1-кп/357/232/18, виданого 2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків в сумі 362560 грн. та моральної шкоди в сумі 50000 грн., загалом 412560 грн., відкрито з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», так як виконавчий  документ вже неодноразово перебував на виконанні у Білоцерківському міському відділі ДВС та був повернутий стягувачу 23 грудня 2019 року та 17 червня 2021 року, а пред`явлений до виконання приватному виконавцю 22 червня 2021 року. Відповідно строк його пред`явлення до виконання переривався, був пред`явлений до виконання в межах строку встановленого ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно наявні підстави вважати, що позивачем не було пропущено строк пред`явлення до виконання виконавчого листа. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Сидорчуком А.А. було правомірно та законно, у чіткій відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження № 65880370 з примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/3423/17, відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, суд першої інстанції вважав безпідставними доводи скаржника  щодо невірно зазначеного у виконавчому листі терміну його виконання. З цього приводу суд першої інстанції  зазначив, що виконавчий лист № 1-кп/357/232/18 з 30 березня 2018 року може бути  пред`явлений до виконання протягом строків, встановлених ч.ч.1 і 2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», тобто протягом трьох років для стягнення зі скаржника на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків в сумі 362560 грн., та відповідно, протягом усього періоду - щодо стягнення  зі скаржника на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 50000 грн. (відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок іншого ушкодження здоров`я). Окрім цього, суд першої інстанції у судовому рішенні зазначив, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання встановлений законом і не може бути змінений, тому відсутність у виконавчому документі відомостей про строк пред`явлення його  до виконання, в цьому випадку, не перешкоджає приватному виконавцю самостійно вирішити питання про дотримання стягувачем строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відповідно відкрити виконавче провадження.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язки приватного виконавця Сидорчука А.А. по встановленню місця проживання боржника та направлення йому матеріалів виконавчого провадження були виконані.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно зі ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і  є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний  Суд України, беручи до уваги статті 3,8, ч.ч. 1, 2 статті 55, ч.ч. 1,2 ст.129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(II)2019).
Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист, невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до ст.18  ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у  цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими  до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст.ст.1-3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання   протягом трьох років. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення  строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Тлумачення ч.ч.4 та 5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув о переривання строку, до нового строку не зараховується.
Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».
Така позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від  27 травня 2021 року у справі № 303/2642/20 (провадження № 61-18521св20).
Установлено, що  постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23 грудня 2019 року у ВП № 56331378 було повернуто виконавчий лист № 1-кп/357/232/18, виданий 2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом, стягувачу  на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.128).
30 листопада 2020 року  постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 30 листопада 2020 року у ВП 63757216 відкрито виконавче провадження  з примусового виконання виконавчого листа № 1-кп/357/232/18, виданий 2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом.
17 червня 2021 року  виконавчий лист № 1-кп/357/232/18 був повернутий стягувачу.
Установивши, що  виконавчий лист постановою старшого державного виконавця виконавчий документ було повернуто, тобто строк був перерваний, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приватний виконавець виконавчого округу Київської області  Сидорчук А.А. на підставі заяви стягувача  від 22 червня 2021 року про примусове виконання у межах своїх повноважень постановою від 22 червня 2022 року відкрив виконавче провадження відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про виконавче провадження».
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у виконавчому листі, виданому 2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом  у справі № 1-кп/357/232/18, невірно зазначений строк  пред`явлення виконавчого документа до виконання, замість вірного - три роки, невірно зазначено «виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання протягом всього терміну, на який призначено періодичні платежі», що унеможливлювало  прийняття виконавчого  листа до виконання і мало бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, виходячи з наступного.
У частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» пред`являються вимоги  до виконавчого документа та підстави, за яких виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання. Однією із таких вимог є зазначення у виконавчому листі строку пред`явлення рішення до виконання.
Відповідно до п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавчий документ  повертається стягувачу органом виконавчої служби або приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
Оскільки  у виконавчому листі  № 1-кп/357/232/18, виданому 2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом, зазначено строк пред`явлення рішення до виконання і перевірка правильності зазначених у виконавчому листі строків не входить до повноважень приватного виконавця, - відсутні підстави   вважати, що  приватним виконавцем порушені вимоги ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» при  прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що приватним виконавцем Сидорчуком А.А.  на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не з`ясовано і не перевірено  місце проживання боржника ОСОБА_1 , не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду в цій частині. 
Сидорчук А.А. є приватним виконавцем виконавчого округу Київської області, відповідно мав всі законні підстави приймати до виконання виконавчий документ, виданий2 травня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом, боржником в якому зазначений ОСОБА_1 , адреса реєстрації боржника у виконавчому листі  зазначена: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Оскільки предметом розгляду скарги є  скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження і інших вимог ОСОБА_1 не заявлено, законність або незаконність дій або бездіяльності приватного виконавця, вчинених останнім після відкриття виконавчого провадження, не є достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2022 року є законними і обґрунтованими.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що  ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються, - підстави для її скасування відсутні.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новогребельською Іриною Миколаївною, залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 21 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус