Номер провадження: 22-ц/813/1721/22 
Справа № 522/875/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами «Авенір-Інвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Віаромо», Товариства з обмеженою відповідальністю «СБІ Компані», ОСОБА_4 (треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» Луньо І.В.) про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Загороднюк В.І. 12 вересня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест», ТОВ «Віаромо», ТОВ «СБІ Компані», ОСОБА_4 (треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г.В., ПАТ «КБ «Актив-Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» Луньо І.В.) про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що позивач є майновим поручителем (Іпотекодавцем) на підставі Договору іпотеки від 08 жовтня 2007 року, укладеного між ТОВ «КБ «Актив-Банк» (Іпотекодержатель) з однієї сторони та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з іншої сторони (Іпотекодавці), що був укладений на забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року. Предметом іпотеки є шести кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року по справі №1522/2700/12 за позовом ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено.
13.12.2016 року до позивача надійшов лист від невідомої особи, ОСОБА_1 , оформлений через Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенову Г.В., в якій ОСОБА_1 вимагає сплатити заборгованість ОСОБА_4 за кредитом та погрожує переоформити на себе предмет іпотеки, посилаючись на те, на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеного 05 грудня 2016 року з ОСОБА_3 , він, ОСОБА_1 набув права вимоги до Іпотекодавців.
У вказаному листі, який отримала позивач від ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Семенову Г.В., зазначено, що ПАТ «КБ «Актив-Банк» на підставі договору відступлення права вимоги за кредитними договорами № ВПВ-08/08/14юр відступив своє право вимоги за кредитом до ОСОБА_4 на користь ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест». В подальшому ТОВ «Компанія управління активами «Авенір- Інвест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до ОСОБА_4 на користь ТОВ «Віаромо». 27 жовтня 2015 року ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, в результаті чого право вимоги набуло ТОВ «СБІ Компані». 19 вересня 2016 року ТОВ «СБІ Компані», згідно договору відступлення права вимоги № 142/ФК-16, відступило право вимоги на користь ОСОБА_3 . Останній, в свою чергу, за договором № 143/ФК-16 від 06 грудня 2016 року відступив право вимоги за кредитом на користь ОСОБА_1 .
Крім того, у вказаному листі ОСОБА_1 зазначено, що останній набув право вимоги до Іпотекодавців, у т.ч. і до позивача, що надали своє майно в іпотеку для забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_4 . У якості підстави для виникнення у ОСОБА_1 права вимоги за іпотекою, останній посилається на договір про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки, укладений ним з ОСОБА_3 05 грудня 2016 року і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. за № 2918.
На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 вимагав сплатити борг за кредитом та погрожував переоформити на себе частку ОСОБА_2 у праві власності на іпотечну квартиру.
При укладенні договорів відступлення прав вимоги по спірній квартирі АДРЕСА_2 відповідачами було порушено процедуру укладання договорів відступлення прав вимоги, наявність судових рішень за участю тих самих осіб з приводу визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги щодо договору іпотеки на квартиру АДРЕСА_3 , які набрали чинності, а також було порушено норми матеріального права.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсними в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_4 за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року та скасовано державну реєстрацію у Державних реєстрах: - Договір № 12-02/2014 р. від 02 грудня 2014 року про відступлення права вимоги за кредитними договорами, укладений між ТОВ «Компанія Управління Активами «Авенір-Інвест» та ТОВ «Віаромо»; - Договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «Віаромо» та ТОВ «СБІ Компані»; - Договір відступлення права вимоги № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, укладений між ТОВ «СБІ Компані» та ОСОБА_3 ; - Договір відступлення права вимоги №143/ФК-16 від 06 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано недійсними в частині відступлення прав вимоги щодо предмету іпотеки, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію у Державних реєстрах: - Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» та ОСОБА_3 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.; - Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстровий № 2918.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що ТОВ «СБІ Компані» не набуло статусу фінансової установи, а укладений ним з ТОВ «Віаромо» договір не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки позивач не надав будь-яких належних доказів, які б свідчили, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги містить ознаки договору факторингу, визначені в ЦК України. Водночас, для укладання договору відступлення прав вимоги отримання новим кредитором ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг чинним законодавством не вимагається. Тому, не вбачається порушення відповідачами норм чинного законодавства при укладенні договору відступлення права вимоги.
Сторони про розгляд справи на 06.09.2022 року були сповіщені належним чином.
31.05.2022 року від представника ОСОБА_2 та від представника ОСОБА_1 надійшли заяви про те, що вони не заперечують про розгляд справи за їх відсутності.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 08 жовтня 2007 року, у забезпечення виконання основного зобов`язання за Кредитним договором № 1008/04, укладеного між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_4 , було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавцями виступили ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , іпотекодержателем виступив ПАТ «КБ «Актив-банк». Предметом іпотеки була шестикімнатна квартира АДРЕСА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року позовні вимоги ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. У подальшому, судове рішення стягувачем-Банком виконано не було.
13.12.2016 року ОСОБА_2 отримала лист від відповідача ОСОБА_1 , направлений через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенову Г.В., у якому відповідач вимагав сплатити заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором, посилаючись на те, що на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеного 05 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_1 набув права вимоги до Іпотекодавців.
Крім того, матеріалами справи встановлено, що ПАТ «КБ «Актив-банк», на підставі договору відступлення права вимоги за Кредитними договорами № ВПВ-08/08/14юр, відступив своє право вимоги за кредитом ОСОБА_4 на користь відповідача ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест». В подальшому, відповідач ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до ОСОБА_4 на користь відповідача ТОВ «Віаромо».
27 жовтня 2015 року відповідач ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, на підставі якого право вимоги набув відповідач ТОВ «СБІ Компані».
19 вересня 2016 року відповідач ТОВ «СБІ Компані», згідно договору відступлення права вимоги № 142/ФК, відступило право вимоги на користь відповідача ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 , за договором № 142/ФК-16 від 06 грудня 2016 року, відступив право вимоги за кредитом на користь відповідача ОСОБА_1 
ОСОБА_3 , у свою чергу, отримав право вимоги на предмет іпотеки згідно Договору відступлення прав за договорами іпотеки, укладеного між ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» та ОСОБА_3 05 грудня 2016 року, та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.
Відповідач ОСОБА_1 набув право вимоги до Іпотекодавців на предмет іпотеки, тобто квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05 грудня 2016 року, та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстраційний № 2918.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. За змістом статті 512 ЦК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення договорів факторингу), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. 
Тому, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, не було перешкодою для укладення договорів факторингу та договорів про відступлення прав вимоги.
Вказане спростовує висновки суду першої інстанції про те, що оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року позов банку було задоволено, рішення набрало чинності, реалізовано ПАТ «КБ «Актив-банк» не було, а тому укладення у подальшому банком договору відступлення прав вимоги після цього є незаконним.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
Положення частини 1 статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.
Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина 1 статті 1083 ЦК України).
У договорі факторингу № ВПВ-08/08/14юр від 08 серпня 2014 року, укладеному між ПАТ «КБ «Актив-банк» та ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» його сторони погодили, що фактор має право розпоряджатися правами вимоги на власний розсуд, у тому числі здійснювати наступне відступлення прав вимоги на користь третіх осіб за будь-яку ціну.
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121III, в якій зазначено, що факторинг — це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231» від 6 лютого 2014 року № 352 до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів — суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Зі статей 1077 та 1079 ЦК України та частини 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.
Фінансова установа — це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 того ж Закону фінансова послуга — це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, — і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило, за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.
Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт — фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор — банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник — набувач послуг чи товарів за первинним договором).
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме: кредитор — банк або інша фінансова установа.
Таким чином, оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина 2 статті 1083 ЦК України). Тобто, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест», яка є фінансовою установою, на підставі договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до ОСОБА_4 на користь відповідача ТОВ «Віаромо». Однак, ТОВ «Віаромо» не включено до Державного реєстру фінансових установ.
27 жовтня 2015 року відповідач ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, на підставі якого право вимоги надбав відповідач ТОВ «СБІ Компані», яке також не включено до Державного реєстру фінансових установ.
Таким чином, оскільки ТОВ «Віаромо» та ТОВ «СБІ Компані» не є фінансовими установами, не мали ліцензії на здійснення відповідної діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій, то суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними, у частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_4 за Кредитними договором №1008/04 від 08.10.2007 року, договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року та договору відступлення права вимоги № 1/ФК-15 від 27.10.2015 року.
Відповідно, недійсними є усі наступні укладені договори, зокрема, укладений 19 вересня 2016 року договір відступлення права вимоги № 142/ФК, згідно якого ТОВ «СБІ Компані» відступило право вимоги на користь відповідача ОСОБА_3 , та договір відступлення права вимоги № 142/ФК-16 від 06 грудня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_3 відступив право вимоги за кредитом на користь відповідача ОСОБА_1 .
Що стосується визнання недійсними, в частині відступлення прав вимоги щодо предмету іпотеки, Договору відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» та ОСОБА_3 05 грудня 2016 року, Договору відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05 грудня 2016 року, - то колегія суддів зазначає наступне.
У даному випадку, із укладенням оспорюваного Договору відступлення прав за договорами іпотеки від 05 грудня 2016 року відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою - ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк», що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_3 , яка не може надавати фінансові послуги згідно з вищенаведеними нормами права.
Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.
Крім того, відступлення прав за іпотечним договором ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ОСОБА_3 бути не міг.
Згідно частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1–3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що оскаржувані Договір № 12-02/2014 року від 02 грудня 2014 року, Договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, Договір відступлення права вимоги № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, Договір відступлення права вимоги №143/ФК-16 від 06 грудня 2016 року, Договір відступлення прав за договорами іпотеки від 05 грудня 2016 року, Договір відступлення прав за договорами іпотеки від 05 грудня 2016 року, - укладені з порушенням частини 3 статті 512, статті 1054, частини 3 статті 1079, частини 2 статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак, є недійсними.
Вказане ґрунтується на правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14ц.
Суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , послався на норми права, які не регулюють дані правовідносини, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права.
При викладених обставинах колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції допустив неправильне застосування судом норм матеріального права, та не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року – змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 26 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе