Номер провадження: 22-ц/813/6708/22 
Справа № 523/3171/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       07.10.2022 року                                                                 м. Одеса 

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,
переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справу №523/3171/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року у складі судді Сувертак І.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 19 лютого 2021 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 78468,60 грн. та судовий збір в сумі 784,69 грн., рішення не виконано. Три проценти річних за період з 17 червня 2017 року по 1 лютого 2021 року становлять 8350,90 грн., інфляційні втрати за період з 7 лютого 2019 року по 31 січня 2021 року складають 6472,43 грн. Посилаючись на вказані обставини, положення частини 2 статті 625 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 в порядку відповідальності за порушення грошового зобов`язання три проценти річних та інфляційні втрати в загальній сумі 14823,33 грн. (а.с.1-5). 
Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2021 року (описку виправлено ухвалою від 14 вересня 2021 року) відкрито провадження у справі (а.с.28-29, 43). 
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що позивачем в порядку доведення обставин, на які посилається, подано не засвідчені копії судових рішень, що не відповідає положенням статей 78, 95 ЦПК України та, відповідно, є недопустимими доказами. Крім того, застосуванню підлягає строк позовної давності, позивач вважає датою порушення свого права 17 червня 2017 року, вказана позиція кореспондується зі статтями 509, 526, 530 ЦК України. Оскільки розписка знаходилась у позивача, то останній довідався про порушення свого права 17 червня 2017 року, з огляду на що строк позовної давності сплив 18 червня 2020 року, позов поданий 19 лютого 2021 року, тобто після спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові (а.с.58, 61). 
Позивачем ОСОБА_1 в особі представника подано заяву щодо позовної давності, за змістом якої нарахування трьох процентів річних здійснюється з моменту порушення зобов`язання за розпискою, а саме з 17 червня 2017 року. З приводу порушеного зобов`язання позивач зверталася із позовом до відповідача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину і суд позовні вимоги задовольнив 7 лютого 2019 року, постанова апеляційного суду була прийнята 2 червня 2020 року. Тобто, з 2 червня 2020 року ОСОБА_1 отримала змогу стягнути кошти за рішенням суду в справі №523/7925/18. Між датою порушення зобов`язання за розпискою 17 червня 2017 року та датою подачі позову у даній справі 19 лютого 2021 року мало місце звернення до суду у межах справи №523/7925/18, де вирішувалось питання наявності порушеного права ОСОБА_1 і до винесення остаточної постанови суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не могла стверджувати про наявність у неї права на нарахування трьох процентів річних та інфляції. Більш того у грудні 2020 року на адресу ОСОБА_2 було направлено кредиторську вимогу, яку остання відмовилась приймати. Якщо співставити події, як то порушення права у 2017 році, звернення до суду із вимогою щодо повернення грошей у 2018 році, отримання рішення суду першої інстанції у 2019 році, отримання рішення суду апеляційної інстанції у 2020 році, звернення із кредиторською вимогою у грудні 2020 року, звернення до суду у даній справі у лютому 2021 року, то вбачається, що позивач послідовно вживала заходів щодо повернення їй коштів, однак відповідач їх повністю ігнорувала, не з`являлася до судових засідань, затягувала час шляхом подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги із подальшим відкладенням тощо. Не можуть застосовуватися наслідки спливу строків позовної давності до правовідносин, де кредитор послідовно захищає своє порушене право без зволікань, а боржник усіляко від виконання рішення суду ухиляється і не бажає нести відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України. Щодо нарахування індексу інфляції, то таке здійснюється з 7 лютого 2019 року, тобто з моменту ухвалення рішення в справі №523/7925/18, яким визначено зобов`язання у гривні, тому вимоги є такими, що заявлені в межах трирічного строку загальної позовної давності у три роки. Нарахування за прострочення грошового зобов`язання інфляційних втрат та трьох процентів річних не є неустойкою в розумінні статті 551 ЦК України, дані нарахування здійснюються на підставі статті 625 ЦК України та не залежать від вини боржника (а.с.75-76).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року (описку виправлено ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року) позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 8350,90 грн., інфляційні втрати в сумі 6472,43 грн., а всього стягнуто грошові кошти в сумі 14823,33 грн., витрати ОСОБА_1 на сплату судового збору в сумі 908,00 грн. за подання позовної заяви компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.80-83, 85).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення суду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.87-88).
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права полягає у не застосуванні судом статті 267 ЦК України, оскільки право було порушено 17 червня 2017 року, позов до суду подано 19 лютого 2021 року.
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує підтриманням позиції, викладеної у поданій до суду першої інстанції заяві про безпідставність посилань на позовну давність.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду в частині розміру грошового зобов`язання, за прострочення виконання якого наступає передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність, з огляду на наступне.
       Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року, зміненим постановою Одеського апеляційного суду від 2 червня 2020 року, в справі №523/7925/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину грошові кошти в сумі 78468,60 грн.
       Рішення суду в справі №523/7925/18 в частині стягнення грошових коштів не виконано.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України, відповідно до частини 2 даної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Грошове зобов`язання в сумі 78468,60 грн., встановлене судовим рішенням від 7 лютого 2019 року в справі №523/7925/18, що набрало законної сили 2 червня 2020 року, не виконано, наслідком прострочення виконання даного грошового зобов`язання є передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
       Три проценти річних від простроченої суми 78468,60 грн. за період прострочення з 17 червня 2017 року по 1 лютого 2021 року становить 8268,23 грн. (78468,60 грн. х 3% х 1282 днів : 365 : 100 = 8268,23 грн.).
Індекс інфляції за період з лютого 2019 року по січень 2021 року становить 1,0816676.
       Інфляційні втрати на суму боргу 78468,60 грн. за період з 7 лютого 2019 року по 31 січня 2021 року становлять 6408,34 грн. (78468,60 грн. х 1,0816676 = 84876,94 грн. - 78468,60 грн. = 6408,34 грн.). 
       У грошове зобов`язання, наслідком прострочення виконання якого є передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність, не входять кошти в сумі 784,69 грн., сплачені за подання позову в справі №523/7925/18, оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 2 червня 2020 року не лише в мотивувальній його частині, а й в частині стягнення судового збору, так як ОСОБА_2 є особою, яка в силу наявної в неї інвалідності має пільги по сплаті судового збору. Витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору в сумі 784,69 грн. апеляційною інстанцією постановлено компенсувати за рахунок держави, тому підстави для включення даної суми у загальну суму боргу 79253,29 грн. (78468,60 грн. + 784,69 грн. = 79253,29 грн.) були відсутні, на що не звернуто увагу як позивачем, так і судом першої інстанції.
       Грошове зобов`язання в сумі 78468,60 грн. встановлено судовим рішенням в справі №523/7925/18 від 7 лютого 2019 року, рішення набрало законної сили 2 червня 2020 року, з огляду на що та положення частини 2 статті 264 ЦК України звернення до суду 19 лютого 2021 року з позовом про застосування передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання є зверненням до суду в межах строку позовної давності.
       В порядку статті 141 ЦПК України витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті за подання позовної заяви судового збору в сумі 908,00 грн. підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач ОСОБА_2 має 2-гу групу інвалідності з 2005 року безстроково та, відповідно, передбачені статтею 5 Закону України «Про судовий збір» пільги по сплаті судового збору. 

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Шепеля Віталія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 року (описку виправлено ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року) – змінити. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) три проценти річних в сумі 8268 грн. 23 коп., інфляційні втрати в сумі 6408 грн. 34 коп., в всього стягнути грошові кошти в загальній сумі 14676 грн. 57 коп. 
Витрати ОСОБА_1 по сплаті за подання позовної заяви судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
       Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 7 жовтня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков 

Є.С.Сєвєрова