ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року 
м. Київ

справа №380/7800/20
адміністративне провадження № К/9901/16301/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стрелець Т.Г.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Тацій Л.В., 
розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу № 380/7800/20           
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправної бездіяльність, визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого-судді - Гудима Л.Я., суддів: Ільчишин Н.В., Святецького В.В.)
у с т а н о в и в :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ в Львівській області, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Львівській області щодо непоновлення пенсії позивача; визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в поновленні пенсії позивачу, викладене в листі ГУ ПФУ у Львівській області від 31.10.2019 року; 
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області провести поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; 
- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн.
2.          В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року,  у нього виникло право на поновлення виплати пенсії, яка припинилась у зв`язку з його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Водночас, відповідачем безпідставно не відновлено його право на отримання пенсії. 
Короткий зміст рішення суду І інстанції
3.          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Львівській області щодо належного вирішення заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії за вислугу років.
Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 07 жовтня 2009 року.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) гривні.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.
4.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень цього Закону. Тому із 7 жовтня 2009 року орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень в жовтні 2019 року повторно ухилився від розгляду заяви ОСОБА_1 у встановлений законодавством спосіб (незважаючи на рішення суду у справі №1340/5871/18, що зобов`язувало діяти за процедурою) та замість прийняття індивідуального акта (рішення по суті) за результатами розгляду заяви про поновлення виплати пенсії ГУ ПФУ продовжило займатися листуванням. Відтак, обраний судом у справі №1340/5871/18 спосіб захисту прав заявника (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду) виявився недієвим внаслідок очевидно недобросовісних дій ГУ ПФУ у Львівській області.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Львівській області задоволено частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі №380/7800/20 - змінено, та абзац третій резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції:
Зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 30 травня 2018 року.
Адміністративний позов в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за період з 07 жовтня 2009 року по 29 травня 2018 року - залишено без розгляду.
В решті рішення залишено без змін.
6.          Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що  з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, у позивача виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.
Проте, залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 7 жовтня 2009 року по 29 травня 2018 року без розгляду, Восьмий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
7.          05 травня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 . 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року та залишити без змін рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте без урахування висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі                        № 815/1226/18. 
Так, позивач зазначив про активні дії з його сторони, після того як стало відомо про наявність підстав для поновлення пенсії. Водночас, орган, який призначає і виплачує пенсію, вчинив протиправну бездіяльність не поновивши пенсію позивачу після прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, а також після звернення позивача. У зв`язку з наявністю прямої вини відповідача, у не поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , вона має бути поновлена з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 та без обмеження її виплати жодними строками.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2021 року визначено склад колегії суддів: Стрелець Т.Г. (головуючий суддя), Рибачук А.І., Тацій Л.В.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 17.05.2021 № 860/0/78-21, у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють розгляд судових справ, у зв`язку з відпусткою судді Рибачука А.І. та з метою дотримання строків розгляду справи, здійснено за допомогою автоматизованої системи його заміну на суддю Мороз Л.Л.  
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
30 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач заперечує проти доводів ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2022 року відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за участі його представника, справу призначено до касаційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 18 жовтня 2022 року.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
1.          Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 16 червня 1997 року. Позивачу з 27 жовтня 1981 року призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується повідомленням про призначення пенсії. До 1997 року ОСОБА_2 отримував цю пенсію відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII (далі - Закон №2262-XII) через ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Львівський ОВК).
ОСОБА_1 в 1997 році виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України; після виїзду на постійне місце проживання закордон Львівський ОВК з 1998 року припинив виплату пенсії ОСОБА_1 (ці обставини не потребують доказування, оскільки встановлені в рішенні суду від 31 липня 2019 року №1340/5871/18 між тими ж сторонами, що набрало законної сили).
Після 01 січня 2007 року, відколи на підставі статті 10 Закону №2262-XII та постанови КМУ від 02 листопада 2006 року №1522 функції з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян (в т.ч. і особам, що отримують пенсію за вислугу років) перейшли до територіальних органів ПФУ, Львівський ОВК не передав ГУ ПФУ у Львівській області пенсійної справи ОСОБА_1 , оскільки така не була "діючою" (іншими словами є архівною).
07 червня 2018 року ОСОБА_1 через представника звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 30 травня 2018 року вих. №215 про "поновлення виплати призначеної пенсії", до якої додав нотаріально завірені копії документів та оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана ОСОБА_1 29 березня 2018 року. Логінов також просив ПФУ витребувати його пенсійну справу з Львівського ОВК та взяти його на облік в ГУ ПФУ у Львівській області.
18 червня 2018 року ГУ ПФУ у Львівській області листом №11465/03.29-15 повідомило представника заявника, що ОСОБА_1 особисто, як того вимагають норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 30.01.2007 року №3-1, із заявою до ПФУ не звертався; заява про поновлення виплати пенсії до органу, що призначає пенсію, подається особисто пенсіонером або її опікуном, піклувальником, тобто його законним представником, а не представником за довіреністю. Не погоджуючись з даною відмовою ГУ ПФУ у Львівській області у поновленні виплати пенсії, представник позивача пред`явив позов до суду.
Львівський окружний адміністративний суд 31 липня 2019 року прийняв рішення у справі №1340/5871/18, відповідно до якого суд задовольнив частково адміністративний позов ОСОБА_1 , - визнав протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 та зобов`язав ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 . При цьому суд відмовив в задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу № 11465/03.29-15 від 18 червня 2018 року, визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення пенсії, зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області провести поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугою років з 07 жовтня 2009 року з одночасним перерахунком, відповідно до норм ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів". Суд мотивував таке рішення тим, що заяву про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії подала уповноважена особа, проте орган ПФУ розглянув таку заяву неналежно, оскільки не прийняв одного з двох альтернативних рішень - про поновлення виплати пенсії чи про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 . Це рішення суду набрало законної сили 16 жовтня 2019 року.
На виконання рішення суду у справі №1340/5871/18 ГУ ПФУ у Львівській області скерувало лист №29486/0329-15 від 31 жовтня 2019 року, в якому повідомило ОСОБА_1 про відсутність в ГУ ПФУ у Львівській області законних підстав для поновлення виплати йому пенсії, оскільки пенсія призначалась Львівським обласним військовим комісаріатом і цим же органом було припинено її виплату. Також в листі відповідач зазначив про необхідність подання заяви на поновлення виплати раніше призначеної пенсії пенсіонером або його законним представником особисто до органу, який призначає пенсію за місцем проживання.
15 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав копію листа №29486/0329-15 від 31 жовтня 2019 року у відповідь на свій запит.
Вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо не поновлення пенсії, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
9.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).
10.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З 2006 року виплата цієї пенсії припинена у зв`язку із виїздом позивача з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Згідно з положеннями частини другої статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії, призначені в Україні особам, зазначеним у       статті 1-2       цього Закону, до їх виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється (в редакції, що діяла на час виїзду позивача до Ізраїлю):
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
11.          Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно з пунктом 3.3. цього Рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Згідно положень статті 46 Закону № 1058-IV в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
12.          Згідно із частиною другою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1).
Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 Порядку № 22-1).
Пунктом 4.3 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
У разі, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантують усім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
13.          Конституційний Суд України у пункті 3 резолютивної частини Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Однак відповідні зміни до законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №  815/1226/18.
14.          Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов висновку, що наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності вживати заходів щодо захисту свого права, якщо воно порушене з дотриманням встановлених законом строків звернення до суду. Після прийняття та опублікування Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року та не відновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак з цього моменту розпочався відлік строку звернення до суду.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги за період з 7 жовтня 2009 року по 29 травня 2018 року слід залишити без розгляду.
Проте, колегія суддів Верховного Суду, висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування до спірних правовідносин строків звернення до суду вважає помилковим, виходячи із наступного.
Частиною другою статті 99 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 122 та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017).
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що у справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009; що наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; що підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); що існують положення закону, які зобов`язують позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена саме на підставі, яка в подальшому була визнана Конституційним Судом України неконституційною.
Водночас, позивач через свого представника звернувся  до територіального органу Пенсійного фонду з проханням поновити виплату пенсії та додав до неї передбачений законодавством пакет документів, а відтак позивачем вжито активні дії з метою поновлення виплати пенсії, проте відповідач не розглянув зазначену заяву в належний спосіб.
Вищенаведене свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонера, який є громадянином України та проживає за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Враховуючи те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачів на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного рішення Конституційного Суду України.
Отже, за наведених обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Зважаючи на викладене, рішення суду апеляційної інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 7 жовтня 2009 року по 29 травня 2018 року включно підлягає скасуванню.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18.
15.          Щодо позовної вимоги позивача про проведення індексації при поновленні пенсії колегія суддів погоджується із висновком судів, що така є передчасною, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, відтак у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.
16.          Однак помилковим є висновок судів щодо передчасності вимоги позивача про виплату йому компенсації втрати частини доходів, оскільки згідно з положеннями частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відтак в даній частині судові рішення підлягають зміні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, від 20 квітня 2021 року у справі № 160/9175/18 та від 18 травня 2022 року у справі № 160/5259/20.
17.          Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на наведене, касаційну скаргу позивача слід задовольнити частково, скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині зміни рішення суду першої інстанції, змінити абзац третій резолютивної частини рішення першої інстанції в новій редакції, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 344, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року в частині зміни абзацу третього резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року та залишення адміністративного позову в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України  Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб  за період з 07 жовтня 2009 року по 29 травня 2018 року -  без розгляду.
Змінити абзац третій резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року, виклавши його в наступній редакції:   
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, Львівська область, місто Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ідентифікаційний код 13814885) поновити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 07.10.2009, з компенсацією втрати частини доходів.»
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 380/7800/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Т. Г. Стрелець
Судді                                                                                                     Л. Л. Мороз
                                                                                                    Л. В. Тацій