Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2022 року
місто Київ
 
справа № 729/660/20
провадження № 61-1193св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новобасанська сільська рада Бобровицького району Чернігівської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 липня 2021 року, постановлене суддею Демченко Л. М., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, у якому просила:
- визнати недійсним та скасувати рішення Веприцької сільської ради Бобровицького району від 29 червня 2004 року «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки» в частині надання у приватну власність  ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 2500 га, для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та ділянки, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства;
- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року, серія ЧН № 008417, виданий  ОСОБА_2 , та припинити право власності на земельну ділянку, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: 
АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року, серія ЧН № 008418, виданий  ОСОБА_2  та припинити право власності на земельну ділянку, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати  ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову літ. а4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником виділеної в натурі 1/4 частки житлового будинку, надвірних будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 зазначала, що у2006 році ОСОБА_2 незаконно приватизувала земельні ділянки, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, чим порушила її права на отримання у власність спірних земельних ділянок як однією зі спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , зокрема земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, частина якого перебуває у її власності.
Також позивач наполягала на тому, що у 2019 році ОСОБА_3 самовільно побудувала без дозвільних документів прибудову до житлового будинку та навіс, які перешкоджають їй користуватися своєю власністю, оскільки не дають змоги заїхати на подвір`я автомобілем та зменшують прохід до частини будинку, яка їй належить, що підтверджується актами від 25 вересня та 17 грудня 2019 року.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.
ОСОБА_2 подала заяву про застосування позовної давності.
Новобасанська сільська рада Бобровицького району Чернігівської області не заперечувала проти задоволення позову в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також в частині зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинну збудовану прибудову до будинку. В задоволенні інших позовних вимог сільська рада просила відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, Бобровицький районний суд Чернігівської області частково задовольнив позов ОСОБА_1 .
Суд визнав недійсним та скасував рішення Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 29 червня 2004 року «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки» в частині надання  ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 0, 2500 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнав недійсним та скасував державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року, серія ЧН № 008417, виданий  ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0, 2500 га, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Також суд здійснив розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що  ОСОБА_1 є власником 1/4 частки житлового будинку та має право на 1/4 частку земельної ділянки, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, тому приватизація всієї земельної ділянки лише ОСОБА_2 порушує право позивача на користування земельною ділянкою і право на приватизацію частини зазначеної земельної ділянки. Позовна давність до зазначеної вимоги не сплинула.
Щодо земельної ділянки, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, суд першої інстанції зазначив, що за життя ОСОБА_4 не набув прав на цю спірну земельну ділянку, таке майно не увійшло до спадкової маси, тому позивач не набула спадкових прав щодо неї, у зв`язку з чим приватизація ОСОБА_2 спірної земельної ділянки не порушує права позивача.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва з огляду на недоведеність зазначеної вимоги та з урахуванням того, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 18 січня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 липня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування рішення Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 29 червня 2004 року про надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, площею 0, 4647 га, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192; зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_1 , посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року 
у справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18);
- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили докази, які були надані позивачем, за допомогою яких можна встановити порушення її прав.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у травні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направили до Верховного Суду відзиви, у яких просили касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 31 березня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 .
За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , та в частині вирішення позовної вимоги про знесення самочинно збудованого майна.
В частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки, загальною площею 0, 2500 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , касаційна скарга доводів та вимог не містить, тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішення в цих частинах, що відповідає приписам частини першої статті 400 ЦПК України. Підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги, визначених у частині третій статті 400 ЦПК України не встановлено.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником частки у розмірі 1/4 частини у праві власності на будинковолодіння на  АДРЕСА_1 , інші 3/4 частки будинковолодіння належать: ОСОБА_2 - 1/2 частка та ОСОБА_3 - 1/4 частка.
Ухвалою від 29 січня 2019 року Бобровицький районний суд Чернігівської області затвердив мирову угоду, укладену між співвласниками будинковолодіння у справі про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, з виділом часток в натурі.
Суд виділив ОСОБА_1 у власність в натурі 1/4 частку в житловому будинку літ. А на  АДРЕСА_1 , а саме:житлову кімнату літ. 1-2, площею 28, 2 кв. м; 1/4 колодязя літ. К; 1/4 огорожі № 1; 1/4 воріт з хвірткою № 2.
Виділив ОСОБА_3 у власність в натурі 1/4 частку в житловому будинку літ. А, а саме: житлову кімнату літ. 1-1, площею 8, 6 кв. м, житлову кімнату 1-5, площею 11, 2 кв. м, веранду літ. а, площею 11, 4 кв. м, ганок літ. а3; 1/4 колодязя літ. К; 1/4 огорожі № 1; 1/4 воріт з хвірткою № 2. 
Виділив ОСОБА_2 у власність в натурі 1/2 частку в житловому будинку літ. А, а саме: житлову кімнату літ. 1-3, площею 11, 9 кв. м, житлову кімнату літ. 1-4, площею 15, 4 кв. м; в прибудові літ. 1а - ванну літ. 1-6, площею 8, 2 кв. м, кухню літ. 1-7, площею 14, 3 кв. м, приміщення літ. II, площею 6, 0 кв. м; літню кухню літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. г, сарай літ. Д, 1/2 колодязя літ. К, погріб літ. П, вбиральня літ. У, свердловина літ. С; 1/2 огорожі № 1, 1/2 воріт з хвірткою № 2.
Також суди встановили, що відповідно до рішення Веприцької сільської ради від 29 червня 2004 року ОСОБА_2 надано земельну ділянку, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, а також земельну ділянку, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192, на  АДРЕСА_1 . 
На підставі зазначеного рішення сільської ради, 27 липня 2006 року ОСОБА_2 видано державні акти, серія ЧН № 008417 та 
серія ЧН № 008418.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 квітня 2020 року, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0, 2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, а також земельна ділянка, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192, на  АДРЕСА_1 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства
Частинами першою-третьою статті 116 Земельного кодексу України 
(далі - ЗК України), тут і далі в цьому розділі в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2, 0 гектара (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).
Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Веприцький старостинський округ Новобасанської сільської ради Чернігівської області у листі від 12 листопада 2021 року повідомив, що згідно зі статистичними даними житель с. Веприк ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мав у власності приватизованої земельної ділянки, рішення щодо виділення йому земельної ділянки сільською радою не ухвалювалося. Згідно з погосподарською книгою № 1 за домогосподарством на  АДРЕСА_1 рахувалася у користуванні земельна ділянка, загальним розміром 1, 09 га, яка після смерті землекористувача перейшла у вільний присадибний фонд Веприцької сільської ради.
Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 
(тут і далі в цьому розділі - в редакції, на час прийняття спадщини) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У статті 1225 ЦК України зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. 
Оцінивши подані учасниками справи докази, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов переконання, що ОСОБА_1 як власник 1/4 частки будинковолодіння має право на користування і приватизацію земельної ділянки, площею 0, 2500 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тій частині, що перебуває у її користуванні, як співвласника нерухомого майна. 
Проте, позивач не набула прав на земельну ділянку, площею 0, 4647 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, оскільки спадкодавець ОСОБА_4 за життя у встановленому порядку не набув прав на спірну земельну ділянку, тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси. Із заявою про приватизацію цієї земельної ділянки звернулася лише ОСОБА_2 , яка користувалася спірною земельною ділянкою, обробляла її. ОСОБА_1 у порядку, передбаченому статтею 118 ЗК України, не зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність.
З наведених підстав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зробив висновок про те, що рішення Веприцької сільської ради Бобровицького району від 29 червня 2004 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року, серія ЧН № 008417, не порушують права позивача, тому не встановив підстав для визнання їх незаконними та недійсними, відповідно.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Визначаючи підстави касаційного оскарження судових рішень в частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки, наданої для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_1 зазначила про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили докази, які були надані позивачем, на підтвердження порушення її прав (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
В ухвалі від 31 березня 2022 року Верховний Суд констатував, що наведений ОСОБА_1 довід про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах не відповідає вимогам пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не зазначено, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, тому визнав зазначений довід касаційної скарги беззмістовним та формальним.
Водночас, обов`язковою умовою для застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки, наданої для ведення особистого селянського господарства, не містить доводів щодо застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами в оскаржуваних судових рішеннях (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), а наведений заявником пункт 3 частини другої наведеної статті процесуального закону Верховний Суд визнав необґрунтованим та невмотивованим.
Отже, касаційна скарга не містить викладу підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України, в частині висновків судів першої та апеляційної інстанцій, що стосуються земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
З наведених підстав, необґрунтованим є довід касаційної скарги про нездійснення дослідження судами першої та апеляційної інстанцій доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), оскільки обов`язковою умовою для застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки, наданої для ведення особистого селянського господарства, зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Доводи заявника в частині вирішення позовних вимог щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо знесення самочинно збудованого майна 
У частині першій статі 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2019 році ОСОБА_3 самовільно побудувала без дозвільних документів прибудову до житлового будинку та навіс, які перешкоджають їй користуватися своїм майном, оскільки не дають змоги заїхати на подвір`я автомобілем та зменшують прохід до частини будинку, яка їй належить, у зв`язку з чимпросила зобов`язати  ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову літ. а4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження вимоги про знесення самочинно збудованої споруди позивач надала копію технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений КП «Ніжинське МБТІ» станом на 15 травня 2017 року, копію схеми розташування будівель та споруд, експлікації до схеми, виконаної КП «Ніжинське МБТІ» 22 січня 2020 року, копію акта обстеження земельної ділянки від 25 вересня 2019 року № 7, копію акта обстеження будинковолодіння від 17 грудня 2019 року.
Суди встановили, що ухвалою від 29 січня 2019 року Бобровицький районний суд Чернігівської області затвердив мирову угоду, виділив ОСОБА_1 у власність, зокрема, житлову кімнату літ. 1-2, площею 28, 2 кв. м в житловому будинку літ. А на  АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 виділив у власність, зокрема, в житловому будинку літ. А житлову кімнату літ. 1-1, площею 8, 6 кв. м, житлову кімнату літ. 1-5, площею 11, 2 кв. м, веранду літ. а, площею 11, 4 кв. м, ганок літ. а3.
Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого КП «Ніжинське МБТІ» станом на 15 травня 2017 року, житловий будинок літ. А, веранда літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3 побудовані в 1972 році. Станом на 2017 рік самовільно збудованих або переобладнаних приміщень не було.
Згідно зі схемою розташування будівель та споруд, експлікацією до схеми, виконаною КП «Ніжинське МБТІ» 22 січня 2020 року, веранда літ. а та ганок літ. а3 не зазначені на цій схемі. Замість них існують - прибудова літ. а4, ганок літ. а5 та навіс літ. Н. Також у цій схемі є відомості, що прибудова літ. а4 побудована без документів, що надають право на виконання будівельних робіт.
У акті обстеження земельної ділянки від 25 вересня 2019 року № 7, складеному комісією у складі начальника відділу земельних відносин, комунальної власності, інфраструктури та ЖКГ, головного спеціаліста з юридичних питань, завідувача з питань цивільного захисту населення, надзвичайних ситуацій, мобілізаційної роботи, військового обліку громадян та охорони праці, в.о. старости Веприцького старостинського округу, зазначено, що відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 на предмет незаконної забудови ОСОБА_3 було обстежено земельну ділянку на  АДРЕСА_1 . В результаті такого обстеження встановлено, що ОСОБА_3 без дозволів та правовстановлюючих документів до будинку добудувала навіс, чим утруднює прохід до частини будинку, яка належить ОСОБА_1 . Комісія вирішила: ОСОБА_3 прибрати навіс, забезпечити прохід та проїзд до частини будинку, яка належить ОСОБА_1 ; рекомендувала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зробити розподіл земельної ділянки, щоб забезпечити вільний доступ та під`їзд до власних частин будинку.
Згідно з актом обстеження будинковолодіння від 17 грудня 2019 року комісія у складі в.о. старости Веприцького старостинського округу Новобасанської сільської ради, двох депутатів сільської ради зробили обстеження домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 . Комісія з`ясувала, що право власності на будинок належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У 2019 році без дозвільних документів ОСОБА_3 здійснила добудову до своєї частини будинку, в результаті чого виник спір між співвласниками будинку щодо користування територією подвір`я, земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, надвірні будівлі та споруди.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18).
Так, у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проєкту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з доводами позивача про те, що будівництво прибудови літ. а4 та навісу літ. Н є самочинним, тому висновки судів в цій справі не суперечать загальним правовим висновкам, викладеним у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18). Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними. Інші висновки, викладені в згаданій постанові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справі, фактичні обставини якої є відмінними від обставин справи, що переглядається.
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18), на яку заявник також посилається в касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про те, що ОСОБА_1 як власник 1/4 частки будинку, розташованого на  АДРЕСА_1 , має право на користування і приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у тій частині, що перебуває у її користуванні як співвласника нерухомого майна.
Статтею 377 ЦК України в редакції, чинній на час набуття позивачем частини будинку у власність, передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. 
Подібна за змістом норма права міститься у відповідній редакції статті 120 ЗК України, у частині четвертій якої також зазначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначені правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами права визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у безпосередній залежності від права власності на будівлю і споруду.
Згідно з частиною першою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватися до права користування земельною ділянкою.
Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив про те, що на час звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва ОСОБА_1 не була власником земельної ділянки, а житловий будинок належить на праві власності трьом особам. Такий висновок судів є помилковим, оскільки ОСОБА_1 на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України належало право користування 1/4 часткою земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що порядок користування зазначеною земельною ділянкою між співвласниками будинку не встановлений. Домовленості між усіма власниками будинковолодіння та співкористувачами земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд щодо здійснення ОСОБА_3 самочинного будівництва не досягнуто. Позивач не надавала ОСОБА_3 згоди на зведення прибудови літ. а4, ганку літ. а5 та навісу літ. Н.
Втім, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва з огляду на недоведеність зазначеної вимоги та з урахуванням того, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, а не з тих підстав, що позивач не має права на звернення до суду з таким позовом, тому висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18), щодо визначення кола осіб, які мають право на позов про знесення самочинного будівництва.
Враховуючи те, що помилкове посилання судів на те, що на час звернення з позовом до суду ОСОБА_1 не була власником земельної ділянки, не призвело до ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні вимоги про знесення самочинного будівництва саме із зазначеної підстави, а також те, що суди не робили висновок, що позивач не є особою, яка наділена правом на звернення до суду з цією вимогою, тому підстав для скасування чи зміни судових рішень в цій частині Верховний Суд не встановив, оскільки згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Водночас Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що не існують підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва з таких підстав.
У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року 
в справі № 6-1721цс16 зроблено висновок про те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 21 квітня 2016 року по справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria), заява № 46577/15, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Як зазначалося, ухвалою від 29 січня 2019 року Бобровицький районний суд Чернігівської області за умовами затвердженої мирової угоди виділив ОСОБА_3 у власність в натурі 1/4 частку в житловому будинку літ А, а саме: житлову кімнату літ. 1-1, площею 8, 6 кв. м, житлову кімнату літ. 1-5, площею 11, 2 кв. м, веранду літ. а, площею 11, 4 кв. м, ганок літ. а3.
Втім, станом на 22 січня 2020 року веранда літ. а та ганок літ. а3 не зазначені на цій схемі, замість них існують прибудова літ. а4, ганок літ. а5 та навіс літ. Н, що підтверджується схемою розташування будівель та споруд, експлікацією до схеми, виконаною КП «Ніжинське МБТІ».
Отже, на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом про знесення самочинного будівництва та розгляду справи судами, веранди літ. а та ганку літ. а3, які були виділені ОСОБА_3 у власність, не існують в натурі, на місці їхнього розташування зведена самочинна прибудова літ. а4, ганок літ. а5 та навіс літ. Н.
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року 
у справі № 592/4105/16-ц (провадження № 61-3740св21) зазначено, що «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинну збудовану прибудову літ. а4 до житлового будинку, тобто застосувати крайній захід впливу на забудовника, тоді як відповідно до наданих позивачем доказів спірна прибудова частково розташована на земельній ділянці, на якій були розміщені веранда літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3, які виділені ОСОБА_3 у власність згідно із судовим рішенням.
Суди вірно врахували, що ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування можливості/неможливості перебудови самочинної прибудови літ. а4, ганку літ. а5 та навісу літ. Н, зокрема приведення нерухомості до попереднього стану, що існував на момент постановлення ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 січня 2019 року, яким ОСОБА_3 виділено у власність, зокрема, веранду літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3.
Встановлення обставин щодо можливості проведення перебудови об`єкта самочинного будівництва має істотне значення, оскільки дозволить встановити пропорційність між законним інтересом ОСОБА_1 та застосуванням такого способу захисту її права власності як знесення самочинного будівництва - прибудови літ. а4 до житлового будинку, з однієї сторони, та інтересів ОСОБА_3 , з іншої, з огляду на те, що знесення споруди є крайнім заходом, а також на те, що спірна прибудова частково розташована на тій частині земельної ділянки, на якій були розміщені веранда літ. а, площею 11, 4 кв. м, та ганок літ. а3, які виділені у власність ОСОБА_3 згідно із судовим рішенням.
Відповідно позивач не довела існування нагальної потреби і єдиної можливість захисту її порушених прав лише у такий виключний спосіб як знесення самочинного будівництва.
З вимогою про здійснення відповідачем перебудови спірного майна позивач не зверталася, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
З урахуванням викладених обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позивачем наявності підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на забудовника як знесення самочинного будівництва, які не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, сформульованим у наведених заявником у касаційній скарзі постановах.
Інші доводи касаційної скарги в частині вирішення судами вимоги щодо знесення самочинно збудованого майна зводяться до непогодження з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 липня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак