ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 161/12866/19 
провадження № 51-84км22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                      
                                    
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого 
ОСОБА_6 , його захисника – адвоката ОСОБА_7 і потерпілого 
ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 17 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12018030130001047, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Згідно з вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 17 березня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 
1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь Луцької міської клінічної лікарні 13 904 грн витрат на лікування потерпілого ОСОБА_8 .
Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та арешту у кримінальному провадженні. 
Волинський апеляційний суд ухвалою від 27 жовтня 2021 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без зміни. 
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_8 було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості за таких обставин.
24 листопада 2018 року близько 23:00 ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки 
BMW 316I, р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі М-19 сполученням «Доманово – Ковель – Чернівці – Тереблече» з м. Ковеля в напрямку м. Луцька на 136 км + 800 м автодороги всупереч вимогам пп. «б» п. 2.3., п. 12.1 Правил дорожнього руху проявив безпечність та неуважність, не врахував дорожньої обстановки і дорожніх умов, а саме слизького асфальтованого покриття проїзної частини, стану керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого втратив контроль над керованим автомобілем, відбувся занос транспортного засобу з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху, а далі на узбіччя лівої сторони, де автомобіль перекинувся в кювет. Внаслідок цього пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками стало порушення водієм ОСОБА_6 пп. «б» п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати постановлені  щодо нього судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі пунктів 2, 3 
ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні належні, допустимі та достатні  докази, які б поза розумним сумнівом доводили його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а висновки суду не відповідають положенням кримінального процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду в аналогічних справах. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, ОСОБА_6 указує на те, що дані, які містяться у протоколі огляду місця події зі схемою ДТП від 25 листопада 2018 року, є недопустимими доказами, оскільки зазначену слідчу дію проведено з численними порушеннями законодавства. Стверджує, що орган досудового розслідування безпідставно виділив матеріали для притягнення особи до адміністративної відповідальності щодо іншого учасника ДТП, який і є її винуватцем та дії якого мають причинно-наслідковий зв`язок із пригодою і її наслідками.
На переконання касатора, суди першої та апеляційної інстанції необґрунтовано відхилили всі клопотання про недопустимість доказів.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не встановив та не усунув порушень, допущених місцевим судом, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та не дав на них вичерпних відповідей.
Захисник ОСОБА_7 у касаційній скарзі ставить вимоги скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування цього вказує, що суд не з`ясував обставин, які мали істотне значення для ухвалення законного рішення, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 . Зазначає, що суд, установлюючи причинний зв`язок між діями  ОСОБА_6 та їх наслідками, залишив поза увагою дії іншого учасника ДТП, який виїхав на зустрічну смугу і створив аварійну ситуацію, про що під час досудового розслідування та судового розгляду справи стверджував 
ОСОБА_6 . Крім того, зазначені обставини підтверджуються рапортом чергового Луцького районного відділу поліції від 24 листопада 2018 року про ДТП за участю двох автомобілів. Однак орган досудового розслідування без дослідження факту зіткнення автомобілів безпідставно виділив матеріали для притягнення особи до адміністративної відповідальності щодо іншого учасника цієї пригоди. 
Оскільки апеляційний суд усе це залишив поза увагою, захисник вважає  ухвалу також незаконною.  
Суть доводів скарги потерпілого ОСОБА_8 зводиться до тверджень про необхідність скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Потерпілий у скарзі посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставин справи та правовим висновкам Верховного Суду в аналогічних справах. Вважає винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину не доведеною. Зазначає, що суд першої інстанції не надав зібраним у кримінальному провадженні доказам належної оцінки, а апеляційний суд не дав переконливих відповідей на доводи в його скарзі та безпідставно залишив її без задоволення. Крім того, вказує, що на досудовому розслідуванні його не було допитано як свідка чи як потерпілого, а також йому не було повідомлено про закінчення досудового розслідування.
Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Позиції інших учасників судового провадження
Учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце розгляду кримінального провадження, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. 
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг 
і просив залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни. 
Мотиви Суду
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Доводи в касаційних скаргах про необґрунтованість засудження ОСОБА_6 , аналогічні доводам, які засуджений, його захисник і потерпілий ОСОБА_8 наводили в судах першої та апеляційної інстанцій, були ретельно перевірені цими судами й визнані безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження. 
З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки вони є обґрунтованими та належно вмотивованими.
Як убачається з матеріалів цього провадження, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Цей висновок суду підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; протоколами огляду місця події від 25 листопада 
2018 року з фототаблицею та схемою ДТП, огляду транспортного засобу; висновками експерта від 15 січня 2019 року № 17, 27 березня 2018 року № 86 
й іншими доказами, зміст яких докладно відображено у вироку.
Доводи, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_6 , про визнання фактичних даних протоколу огляду місця події від 25 листопада 2018 року з фототаблицею та схемою ДТП недопустимим доказом позбавлені підстав. 
З матеріалів провадження вбачається, що 25 листопада 2018 року слідчий провів  огляд місця ДТП за участю понятих, про що склав відповідний протокол, який підписали всі учасники слідчої дії. 
Крім того, оскільки після ДТП потерпілий та засуджений були доставлені в лікарню, Суд відхиляє доводи  ОСОБА_6 про те, що огляд місця події всупереч вимогам закону було проведено без участі учасників події або їхніх законних представників.
Беручи до уваги зазначене, Суд вважає, що в ході огляду місця події було дотримано положення кримінального процесуального закону.
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів і показання свідків, які за змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Не знайшли свого підтвердження доводи, наведені у скаргах, про те, що суди не дослідили факту зіткнення автомобілів та залишили поза увагою дії іншого учасника ДТП, який виїхав на зустрічну смугу та створив аварійну ситуацію і матеріали провадження щодо якого було безпідставно виділено для притягнення до адміністративної відповідальності.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що автомобілі під керуванням ОСОБА_6 та ОСОБА_10 рухались у попутному напрямку зі сторони м. Ковеля. 
Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що ДТП за участю ОСОБА_6 сталася 24 листопада 2018 року близько 23:00, а ДТП за участю ОСОБА_10 – близько 22:20. Постановою слідчого СВ Луцького РВП ГУНП у Волинській області від 21 січня 2019 року матеріали щодо ОСОБА_10 виділено з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 1201803010001047 від 25 листопада 2018 року, для притягнення винного до адміністративної відповідальності. Рожищенський районний суд Волинської області постановою від 20 лютого 2019 року визнав ОСОБА_10 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та наклав відповідне стягнення. 
Згідно з показаннями слідчого СВ Луцького РВП свідка ОСОБА_14 , який проводив огляд місця події, на місці ДТП було два автомобілі й відомості до ЄРДР було внесено стосовно водія того автомобіля, у якому перебував потерпілий ОСОБА_8 , крім того, як зазначалося вище, суд розглядає кримінальні провадження в межах висунутого обвинувачення.
Щодо доводів потерпілого ОСОБА_8 про те, що на досудовому розслідуванні його не було допитано як свідка чи потерпілого, а також йому не було 
 
повідомлено про закінчення досудового розслідування, то вони є необґрунтованими.
Суд зазначає, що як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування, потерпілого ОСОБА_8 було допитано як потерпілого під час досудового слідства 3 грудня 2018 року, а також 15 січня 2021 року в суді першої інстанції 
(т. 1, а.к.п. 5, 133).
Крім того, потерпілий у касаційній скарзі не вказав, яким чином зазначена обставина вплинула на його права як потерпілого та позначилася чи могла позначитися на обґрунтованості висновків суду про винуватість засудженого ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині. 
З матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону під час отримання доказів, і на спростування цього у скаргах переконливих аргументів не наведено. Усі докази, покладені судом в основу обвинувачення, узгоджуються з приписами закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Суд першої інстанції, всупереч доводам у скарзі засудженого, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, дослідив усі надані сторонами провадження докази, не встановив будь-яких перешкод у поданні сторонами доказів та заявленні клопотань. 
З огляду на вказану сукупність доказів колегія суддів має підстави вважати, що місцевий суд установив усі обставини, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_6 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 286 КК.
Призначене  ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Доводи в касаційних скаргах з питань додержання під час судового провадження норм процесуального права, доведеності винуватості ОСОБА_6 та законності його засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, котра керує транспортним засобом, внаслідок якого потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, також перевірив апеляційний суд, який залишив вирок без змін, а заявлені апеляційні вимоги про закриття кримінального провадження – без задоволення, належним чином умотивувавши своє рішення.
Усупереч доводам, наведеним у скаргах, під час здійснення кримінального провадження місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати зібрані у справі докази.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов’язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. 
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Натомість доводи скаржників про протилежне є неспроможними.
У поданих касаційних скаргах не містяться такі обґрунтування, які би ставили під сумнів законність прийнятих по суті судових рішень щодо ОСОБА_6 .
Істотних порушень норм права, які вимагають безумовного скасування оспорюваних вироку та ухвали, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
З урахуванням викладеного подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року щодо 
ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                       ОСОБА_3