ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/267/22 Справа № 652/328/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства “Златобанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю “Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма “Промінь”, Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство “Златобанк” (далі – ПАТ “Златобанк”) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю “Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма “Промінь” (далі – ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь”), Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2013 року між банком та ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” укладено кредитний договір, за умовами якого підприємство отримало грошові кошти у вигляді кредитної лінії в розмірі 6 000 000,00 грн. строком повернення до 18 квітня 2014 року.

Зобов`язання позичальника за кредитним договором були забезпечені договором іпотеки, укладеним з ТОВ “Заготзерно-Високопілля”, та договорами поруки, укладеними з ТОВ “Правда”, СТОВ “Агрофірма Маяк”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, а також заяв про зменшення позовних вимог, просив стягнути з них у солідарному порядку заборгованості в розмірі 7 429 722,87 грн., з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки та трьох відсотків річних, звернення стягнення на предмети іпотеки (земельна ділянка, комплекс будівель і споруд).

05 квітня 2016 року Високопільський районний суд Херсонської області постановив ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

04 липня 2016 року СТОВ “Агрофірма Маяк” звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ “Златобанк”, треті особи: ТОВ “Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма “Промінь”, ТОВ “Заготзерно-Високопілля”, ТОВ “Правда”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки від 19 квітня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ “Златобанк”.

12 серпня 2016 року ТОВ “Правда” звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ “Златобанк”, треті особи: ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь”, ТОВ “Заготзерно-Високопілля”, СТОВ “Агрофірма Маяк”, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору поруки від 19 квітня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ “Златобанк”.

Ухвалою Високопільського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ “Златобанк” до ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь”, ТОВ “Заготзерно-Високопілля”, ТОВ “Правда”, СТОВ “Агрофірма Маяк” та за зустрічними позовами СТОВ “Агрофірма Маяк” та ТОВ “Правда” закрито.

Високопільським районним судом Херсонської області ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи – ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь”.

10 травня 2017 року Високопільський районний суд Херсонської області постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року справу за підсудністю передано до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ “Златобанк” заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у сумі 7 429 722,87 грн., з яких: 6 000 000,00 грн. – основна заборгованість; 695 342,48 грн. – проценти; 697 818,74 грн. – пеня; 5 000,00 грн. – штраф; 31 561,65 – 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 1 218,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідачі не виконують свої обов`язки за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості, а також процентів за кредитом, позов є обґрунтованим, а відповідачі є солідарними боржниками. Крім того, зазначив, що в період з 30 червня 2015 року і до 17 квітня 2019 року (майже чотири роки) відповідачі не заявляли про неукладення ними договорів поруки, висуваючи інші версії своїх заперечень, а згодом заявили про те, що взагалі не є поручителями, суперечить їхній попередній поведінці і містить ознаки недобросовісності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-3 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі 7 429 722,87 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 695 342,48 грн.; пені в розмірі – 697 818,74 грн.; штрафу в розмірі 5 000,00 грн. та 3 % річних в розмірі 31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-2 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі 7 429 722,87 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 695 342,48 грн.; пені в розмірі – 697 818,74 грн.; штрафу в розмірі 5 000,00 грн. та 3 % річних в розмірі 31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL у загальному розмірі 7 429 722,87 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 695 342,48 грн.; пені в розмірі – 697 818,74 грн.; штрафу в розмірі 5 000,00 грн. та 3 % річних в розмірі 31 561,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі по 24 360,00 грн. з кожного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що умовами договорів поруки непередбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Відповідачі не виконують свої обов`язки за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості, а також процентів за кредитом, позов є обґрунтованим.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – ОСОБА_4 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, касаційний суд виходив з того, що установивши, що ПАТ “Златобанк” надіслало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ “ВСП АФ Промінь”, ТОВ “Правда” досудові листи-вимоги від 06 квітня 2015 року № 01091, № 1090, № 1089, № 1088, № 1093 відповідно, з вимогами протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення листів-вимог погасити існуючу заборгованість, апеляційний суд безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пенею за несвоєчасно сплачений кредит після цього строку до 22 червня 2015 року (станом на час подання позову). У результаті чого апеляційний суд неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за процентами, пенею за кредитним договором з позичальника. Нарахування 3 % річних та пені на суму кредиту залежить від загального розміру боргу за кредитним договором, з періодом нарахування якого апеляційний суд визначився неправильно.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі № 910/4475/19 про банкрутство ПАТ “Златобанк”, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та введено процедуру розпорядження майном боржника; 21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року, всі спори, стороною яких є ПАТ “Златобанк”, підлягають розгляду Господарським судом м. Києва за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, місцевий суд безпідставно не закрив провадження у справі; судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, викладені в статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства; місцевий суд безпідставно взяв до уваги в якості доказів наявні в матеріалах справи копії договорів поруки, незважаючи на неподання оригіналів та посилання відповідачів на неукладення таких договорів.

Національний банк України надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували про те, що правові підстави для закриття провадження відсутні. Справа перебувала на судовому вирішення чотири роки та весь цей час відповідачі не зазначали про те, що не підписували правочинів.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Єлькін В.Б. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ “Златобанк” – Коваль Л.Л. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи Національного банку України – Янголь О.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб – Ярошенко А.С. також просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 19 квітня 2013 року між позивачем Публічним акціонерним товариством “Златобанк” (далі – ПАТ “Златобанк”, банк) та ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” (далі-позичальник) укладено кредитний договір № 107/2/13-KL, за умовами якого останнє одержало кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії в розмірі 6 000 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30 % на рік строком повернення до 18 квітня 2014 року включно.

25 липня 2013 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 107/2/13-KL.

07 лютого 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 1 до кредитного договору № 107/2/13-KL.

04 березня 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № 107/2/13-KL.

18 квітня 2014 року між банком та позичальником підписано договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 107/2/13-KL, яким кінцева дата повернення кредиту визначена – 17 квітня 2015 року.

19 квітня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 107/2/13-KL/P-1, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня 2013 року.

19 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 107/2/13-KL/P-2, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня 2013 року.

19 квітня 2013 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 107/2/13-KL/P-3, згідно з яким останній зобов`язався солідарно з ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” відповідати за своєчасне повернення ним коштів за укладеним кредитним договором.

18 квітня 2014 року між банком та поручителем ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 107/2/13-KL/P-3 від 19 квітня 2013 року.

Відповідачі не виконують свої зобов`язання з повернення позичених коштів та процентів за ними, і станом на 22 червня 2015 року за кредитним договором утворилася заборгованість в розмірі 7 429 722,87 грн. відповідно до доданого позивачем розрахунку: 6 000 000,00 грн. – основна заборгованість; 695 342,48 грн. – проценти; 697 818,74 грн. – пеня; 5 000,00 грн. – штраф; 31 561,65 грн. – 3 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідачі не виконують свої обов`язки за кредитним договором, що полягає у простроченні сплати заборгованості, а також процентів за кредитом, позов є обґрунтованим, а відповідачі є солідарними боржниками. Крім того, зазначив, що в період з 30 червня 2015 року і до 17 квітня 2019 року (майже чотири роки) відповідачі не заявляли про неукладення ними договорів поруки, висуваючи інші версії своїх заперечень, а згодом заявили про те, що взагалі не є поручителями, суперечить їхній попередній поведінці і містить ознаки недобросовісності.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо юрисдикції спору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII “Про судоустрій і статус суддів” суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до положень стаття 15 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 1 ГПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарським судам, згідно з пунктом 1 частини першої статті 12 ГПК України в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів” від 03 жовтня 2017 року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) та у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 426/3506/15 (провадження № 61-4267св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, позивачем у червні 2015 року пред`явлено позов до фізичних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як поручителів за кредитним договором, укладеним з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, з додержанням правил підсудності станом на час його пред`явлення.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ця справа повинна розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки господарським судом м. Києва відкрито провадження у справі про банкрутство позивача, а відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори стороною яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, виходячи з наступного.

З 21 жовтня 2019 року в Україні введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Частиною другою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Оскільки, провадження у цій справі відкрито до постановлення ухвали Господарського суду м. Києва від 19 червня 2019 року в справі № 910/4475/19 про відкриття провадження у справі про банкрутство ПАТ “Златобанк” та ураховуючи те, що у справі № 652/328/15-ц ПАТ “Златобанк” є позивачем, а не боржником, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування норм статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства та передачі цієї справи на розгляд Господарського суду м. Києві.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 158/2015/19-ц (провадження № 16131св20).

Щодо суті спору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Так, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом пунктів 1.1 договорів поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Договорами поруки передбачена відповідальність поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник включаючи повернення основної суми кредиту, процентів, комісії, пені, штрафу, відшкодування збитків.

Виконання сторонами зобов`язання – це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором.

Отже, основне зобов`язання – це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

З розрахунку заборгованості вбачається, що 09 січня 2015 року було здійснено погашення пені за прострочену заборгованість за відсотками в розмірі 152 876,72 грн., 09 лютого 2015 року був здійснений платіж в розмірі 152 876,72 грн. на погашення відсотків, відповідно наступний платіж повинен бути здійснений у березні 2015 року, втім платіж у березні сплачений не був та відповідно з березня 2015 року почалось порушення виконання зобов`язання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Відповідачами позовні вимоги не спростовані.

Втім, колегія суддів наголошує на тому, що умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки.

З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2015 року банком були надіслані листи-вимоги позичальнику та поручителям про погашення існуючої заборгованості, за змістом яких, банк просив погасити існуючу заборгованість протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення листа вимоги.

Згідно договору про внесення змін № 3 від 18 квітня 2014 року до кредитного договору № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року, кінцева дата повернення кредиту, сторонами визначена – 17 квітня 2015 року (пункт 1 договору про внесення змін № 3 від 18 квітня 2014 року).

З даним позовом банк звернувся до суду 30 червня 2015 року та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в розмірі 7 429 722,87 грн., з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки та трьох відсотків річних, яка розрахована банком станом на 22 червня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Установивши, що ПАТ “Златобанк” надіслало ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ “ВСП АФ Промінь”, ТОВ “Правда” досудові листи-вимоги від 06 квітня 2015 року № 01091, № 1090, № 1089, № 1088, № 1093 відповідно, з вимогами протягом 10-ти календарних днів з моменту відправлення листів-вимог погасити існуючу заборгованість, суд першої інстанції безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пенею за несвоєчасно сплачений кредит після цього строку до 22 червня 2015 року (станом на час подання позову). У результаті чого суд першої інстанції неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за процентами, пенею за кредитним договором з позичальника. Нарахування 3 % річних та пені на суму кредиту залежить від загального розміру боргу за кредитним договором, з періодом нарахування якого суд першої інстанції визначився неправильно.

Визначаючи до стягнення розмір заборгованості та період, за який слід стягнути заборгованість за процентами, пенею за кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року було витребувано у ПАТ “Златобанк” належним чином засвідчений деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року, укладеним між ПАТ “Златобанк” та ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь”, станом на 17 квітня 2015 року, тобто на час закінчення дії кредитного договору, із обов`язковим зазначенням усіх складових заборгованості та зазначенням конкретного періоду за який проведено нарахування (процентів, пені, 3 % річних).

Згідно наявних в матеріалах справи розрахунків, заборгованість по процентам, в межах строку кредитування, за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 складає - 138 082,00 грн., а з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн.

Заборгованість по пені за простроченими процентами, в межах строку кредитування, за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 складає - 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн.

Щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 31 561,65 грн., колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки згідно заявлених позовних вимог та наданого розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, 3 % річні розраховані банком за період з 20 квітня 2015 року по 22 червня 2015 року, тобто поза межами строку кредитування, враховуючи обставини, встановлені у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо стягнення штрафу в розмірі 5 000,00 грн., колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.3 кредитного договору за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов`язань за цим кредитним договором, передбачених цим кредитним договором (баланс, звіт про фінансові результати тощо), банк має право стягнути, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 5 000,00 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку штраф в розмірі 5 000,00 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, оскільки це передбачено умовами кредитного договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що укладення між сторонами кредитного договору та договору поруки доведено сукупністю інших доказів, які наявні в матеріалах справи.

При цьому, колегією суддів враховано, що виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо наявності заборгованості позичальника за тілом кредиту та процентами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, провадження № 61-9618св19; від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, провадження № 61-3689св21, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, провадження № 61-168св21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, провадження № 61-9207св21 та інших.

Отже, колегія суддів, дослідивши належність, допустимість, достовірність наданих письмових доказів, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності з укладеними договорами розрахунком заборгованості, випискою та іншими доказами, які було подано сторонами, приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року про надання відкличної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 6 000 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Враховуючи умови договорів, надані позивачем розрахунки та пояснення щодо порядку, періоду, методики і розміру боргового зобов`язання позичальника за кредитним договором, а також беручи до уваги, що позичальник ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” взятих на себе зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувало, внаслідок чого утворилась заборгованість, колегія суддів приходить до висновку, що з кожного з поручителів окремо підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, а саме: 

- з ОСОБА_1 , поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-3 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.;

- з ОСОБА_2 , поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-2 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” (ЄДРПОУ 35894495) заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.;

- з ОСОБА_3 , поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня 2013 року на користь ПАТ “Златобанк” (ЄДРПОУ 35894495) заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно стягнув кредитну заборгованість з поручителів солідарно, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення виниклої заборгованості з кожного з поручителів окремо.

Під час апеляційного перегляду справи відповідачі поставили під сумнів відповідність поданих позивачем копії кредитного договору та договорів поруки оригіналу та заперечували факт укладення ними договорів поруки.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідачів щодо неукладення ними договорів поруки.

Свої заперечення відповідачі побудували, зокрема, на ненаданні позивачем за їх клопотанням для огляду оригіналів кредитного договору та договорів поруки.

За умовами частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Між тим, такі твердження відповідачів цілком спростовуються матеріалами справи, згідно з якими оригінали договорів поруки, укладених з відповідачами, разом з іншими документами були вилучені Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області в рамках кримінального провадження № 12016040650002071 (т.6 а.с.48-52,72-76,85).

При цьому лист Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23 жовтня 2019 року № 465/6052 про відсутність оригіналів договорів поруки у кримінальному провадженні суд до уваги не бере, оскільки його зміст явно спростовується змістом протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27 грудня 2018 року, а також описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 27 грудня 2018 року (т.6 аа.с.72-76,90).

Очевидно, що поведінка відповідачів, які від 30 червня 2015 року і до 17 квітня 2019 року (майже чотири роки) не заявляли про неукладення ними договорів поруки, висуваючи інші версії своїх заперечень, а згодом заявили про те, що взагалі не є поручителями, суперечить їхній попередній поведінці і містить ознаки недобросовісності.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 08 травня 2019 року була подана до суду першої інстанції заява на підставі частини шостої статті 95 ЦПК України, в який відповідач просив витребувати у позивача оригінали кредитного договору та договорів поруки, ставлячи під сумнів відповідність поданих копій цих договорів оригіналу.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення».

Так, принцип добросовісності – це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» – однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

З огляду на вказане вище колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами допущена суперечлива поведінка, оскільки після пред`явлення позову ними висловлювалася лише незгода з розміром заборгованості. Разом з тим, лише після чотирьох років розгляду справи вони почали заперечувати факт укладання договору поруки.

При цьому вимоги про визнання договорів поруки недійсними ними не заявлялися.

Враховуючи, що при розгляді справи у суді першої інстанції відповідачі не заперечували факт укладення договорів поруки, а лише висловлювали сумніви щодо дійсного розміру заборгованості, не оспорювали свої підписи у договорах поруки, а позичальник ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” неодноразово здійснював погашення кредиту та після цього знову починав користування кредитним лімітом, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність у матеріалах цивільної справи оригіналів кредитної справи, в тому числі договорів поруки, не є підставою для визнання факту, що ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” не отримувало в користування кредитні кошти, а поручителі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не брали на себе зобов`язання солідарно з позичальником нести відповідальність у разі порушення зобов`язання із повернення грошових коштів та не підписували договори поруки.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі не навели будь-яких доводів, які б свідчили про недійсність зазначених договорів або їх невідповідності оригіналу, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для обґрунтованих сумнівів у невідповідності завірених копій письмових доказів їх оригіналу.

Встановивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняли дії, які свідчать про визнання ними договорів поруки (укладали 18 квітня 2014 року договори про внесення змін до договорів поруки), колегія суддів вважає, що ці дії були спрямовані на виникнення правовідносин поруки та визнання свого зобов`язання за ним.

До аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 2-69/12 (провадження № 61-22328св18).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ПАТ “Златобанк” подано до Дніпровського апеляційного суду пояснення на виконання ухвали суду про витребування доказів та надано копії протоколів загальних зборів учасників ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” (код ЄДРПОУ 34588836), серед яких: ОСОБА_3 – частка 12,5 % статутного капіталу, ОСОБА_2 – частка 12,5 % статутного капіталу, з питань погодження укладення кредитного договору, договорів поруки і забезпечення, та змін до вказаних договорів. Усі протоколи підписані особисто ОСОБА_3 (а.с.198-201, т.10).

Підписуючи протоколи загальних зборів щодо внесення змін до кредитного договору та договору поруки, ОСОБА_3 мав бути обізнаним зі змістом вказаних договорів.

За умовами пункту 2.1 кредитного договору, умовою надання кредитних коштів, серед іншого, є укладення договорів поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу № 1/04-14 від 10 квітня 2014 року на порядку денному Зборів учасників ТОВ “Верхньодніпровське СП агрофірма “Промінь” розглядалось питання продовження дії договорів поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою виконання кредитних зобов`язань позичальника (друге питання).

Згідно тексту вказаного протоколу: «Слухали: ОСОБА_3 запропонував звернутися з клопотанням до ТОВ “Заготзерно-Високопілля” (34863267) про пролонгацію договору іпотеки, а також продовжити дії договорів поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника».

Протокол підписаний особисто ОСОБА_3 .

Отже, сам ОСОБА_3 пропонував продовжити дію договорів поруки, тобто визнавав їх укладення.

Щодо інших протоколів, які також підписані особисто ОСОБА_3 , вони стосуються внесення змін до кредитного договору та договору поруки.

Також, колегія суддів наголошує, що представником відповідача ОСОБА_3 подано заяви, за змістом яких відповідач ставить під сумнів докази – укладений ОСОБА_3 з банком договір поруки з додатковими угодами, внаслідок ненадання суду оригіналів вказаних документів, зазначивши, що дотепер залишилось невиконаним клопотання представника відповідача в суді першої інстанції про витребування доказів.

Ухвалою Кіровського Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року частково задоволено клопотання відповідача про витребування оригіналів доказів. Зобов`язано ПАТ “Златобанк” у строк до 04 червня 2019 року надати суду для огляду оригінали договору поруки від 19 квітня 2013 року № 107/2/13-KL/P-3 та договору про внесення змін від 18 квітня 2014 року № 1 до договору поруки від 19 квітня 2013 року №107/2/13-KL/P-3.

Проте, протягом майже чотирьох років під час розгляду справи в суді першої інстанції з 30 червня 2015 року по до 17 квітня 2019 року відповідач не заявляв про необхідність витребування оригіналів договору поруки.

Заяву про витребування доказів – оригіналів договорів поруки було подано відповідачем 17 квітня 2019 року, після того, як 05 грудня 2018 року постановлена ухвала про вилучення вказаних документів у кримінальному провадженні № 12016040650002071, та вони були вилучені в банку, а 30 січня 2019 року згідно відповіді Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра на адресу Дніпровського апеляційного суду, оригінали договорів поруки направлено для проведення почеркознавчої експертизи до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса. При цьому, згідно відповіді експертної установи від 28 вересня 2022 року, документи від органу досудового розслідування інститут ім. Бокаріуса не отримував. Згідно відповіді Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра від 19 липня 2022 року під час службового розслідування частково знайшли об`єктивне підтвердження факти неналежного оформлення матеріалів кримінального провадження № 12016040650002071 та, відповідно, порушення кримінального процесуального законодавства працівниками ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Кримінальне провадження № 12016040650002071, в рамках якого було вилучено документи, порушено 18 травня 2016 року за заявою директора ТОВ Агрофірма “Промінь” ОСОБА_6 . Засновниками вказаної юридичної особи є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ТОВ “Скраглівське хлібозаготівельне підприємство”. Учасниками вказаного товариства згідно відкритих даних, до 2021 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

До 2019 року ОСОБА_3 не заперечував проти укладення ним договору поруки. Зокрема, 10 травня 2017 року ухвалою Високопільського районного суду Херсонської області за клопотанням представників відповідача ОСОБА_3 справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за місцем проживання ОСОБА_3 . Також ОСОБА_3 звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання договору поруки припиненим (справа № 201/9520/16-ц), позов залишено без розгляду.

Тобто, тільки після того, як вказані оригінали були вилучені у позивача згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року, відповідач подав клопотання щодо витребування оригіналів вказаних договорів.

Отже, своїми діями відповідач ОСОБА_3 визнавав укладеність договору поруки. А саме, ініціював розгляд питань на загальних зборах учасників позичальника, голосував та особисто підписував протоколи загальних зборів від 10 квітня 2014 року, від 31 січня 2013 року, від 03 березня 2014 року, від 21 березня 2014 року.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 4 Закону України “Про судовий збір” передбачені наступні чіткі розміри ставок судового збору, який залежить від розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становила 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Звернувшись до суду 30 червня 2015 року (згідно поштового штемпелю) ціна позову, визначена позивачем, становила 7 729 722,87 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, апеляційний суд виходить з норм статті 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви по 24 360,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Златобанк” до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю “Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма “Промінь”, Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-3 від 19 квітня 2013 року на користь Публічного акціонерного товариства “Златобанк” (ЄДРПОУ 35894495) заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-2 від 19 квітня 2013 року на користь Публічного акціонерного товариства “Златобанк” (ЄДРПОУ 35894495) заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), поручителя за договором поруки № 107/2/13-KL/P-1 від 19 квітня 2013 року на користь Публічного акціонерного товариства “Златобанк” (ЄДРПОУ 35894495) заборгованість за кредитним договором № 107/2/13-KL від 19 квітня 2013 року станом на 06 квітня 2015 року в розмірі 6 302 783,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 6 000 000,00 грн.; заборгованості по процентам за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 – 138 082,00 грн. та з 01.03.2015 по 31.03.2015 – 152 876,72 грн., а всього – 290 958,92 грн.; заборгованості по пені за простроченими процентами за період з 09.01.2015 по 12.01.2015 – 469,10 грн. та з 11.03.2015 по 06.04.2015 – 6 355,56 грн, а всього – 6 824,66 грн.; штрафу за неналежне виконання зобов`язань – 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в розмірі по 24 360,00 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

О.В. Лаченкова