Постанова
Іменем України
 
14 вересня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 761/15655/18
провадження № 61-18419св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,  
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Національна академія педагогічних наук України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національної академії педагогічних наук України на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в складі колегії суддів     Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії педагогічних наук України (далі - НАПН України), згідно з яким просив:
скасувати постанову № 1-2/14-352 Президії НАПН України від 15 листопада 2017 року про припинення виплат щомісячної довічної плати члену-кореспонденту НАПН України ОСОБА_1 ;
скасувати постанову загальних зборів Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України від 17 листопада 2017 року про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України;
скасувати постанову загальних зборів НАПН України від 17 листопада 2017 року № 1-1/2-10 про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України.
Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі оскаржуваних постанов позивача в порушення вимог законодавства було позбавлено статусу члена-кореспондента НАПН України, а також безпідставно припинено виплату довічної плати як члену-кореспонденту НАПН України. Оскаржувані постанови були прийняті з порушенням норм чинного законодавства та процедури розгляду відповідного питання.
При цьому, посилаючись на дискримінаційний та вибірковий характер оскаржуваних рішень, позивач зазначав, що з боку відповідача мало місце застосування до нього «подвійних стандартів» та безпідставних звинувачень.
 Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня        2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач дотримав процедуру позбавлення позивача статусу члена-кореспондента НАПН України, встановлену Статутом НАПН України, тому позовні вимоги є безпідставними.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року скасовано, постановлено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Скасовано постанову Президії НАПН України від 15 листопада 2017 року                  № 1-2/14-352 про припинення виплат щомісячної довічної плати члену-кореспонденту НАПН України ОСОБА_1 .
Скасовано постанову загальних зборів Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України від 17 листопада 2017 року про позбавлення                ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України.
Скасовано постанову загальних зборів НАПН України від 17 листопада             2017 року № 1-1/2-10 про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов                 ОСОБА_1 , апеляційний суд керувався тим, що факт здійснення позивачем науково-викладацької діяльності в Московському державному університеті ім. М. В. Ломоносова не свідчить про допущення останнім порушень етичних норм наукового співтовариства та є лише однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України. Відповідач не надав доказів, які б підтверджували як прийняття НАПН України рішення про заборону членам-кореспондентам НАПН України співпрацювати з науковими установами інших країн, у тому числі й Російської Федерації (далі - РФ), так і того, що наукова діяльність позивача суперечить основним принципам НАПН України та інтересам держави. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року НАПН України подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня                 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити рішення суду першої інстанції в силі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і витребувано  цивільну справу.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Узагальнення доводів касаційної скарги
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що до самоврядних повноважень НАПН України віднесено питання самостійного визначення кадрових питань на підставі положень підпункту 1 пункту 1 Статуту НАПН України (тут і далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Члени-кореспонденти НАПН України належать до кадрового складу НАПН України згідно з пунктом 2 Статуту НАПН України. Обов`язки членів-кореспондентів НАПН України встановлені у пункті 27 Статуту НАПН України. Зокрема, до обов`язків членів-кореспондентів НАПН України віднесено дотримання Статуту НАПН України, виконання рішень загальних зборів, Президії НАПН України і відповідного відділення, дотримання етичних норм наукового співтовариства, зокрема авторських прав та прав інтелектуальної власності.
Пункт 28 Статуту НАПН України встановлює, що внаслідок невиконання членом-кореспондентом НАПН України вимог Статуту та у разі виїзду члена-кореспондента НАПН України за межі України на строк більше шести місяців такому члену-кореспонденту НАПН України може бути припинено виплату щомісячної довічної плати за рішенням Президії НАПН України за відповідним поданням відділення.
Підстави позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України встановлені у частині другій статті 30 Статуту НАПН України. До таких підстав віднесені: грубе або неодноразове порушення Статуту відповідача; порушення етичних норм наукового співтовариства; здійснення дій, що явно суперечать основним принципам та цінностям НАПН України як самоврядної державної наукової організації, інтересам та авторитету держави, що унеможливлює подальшу діяльність особи як члена НАПН України.
Позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України проводиться поетапно - на загальних зборах відділень та загальних зборах НАПН України. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини голосів учасників загальних зборів відділення, а потім не менш як дві третини голосів учасників загальних зборів НАПН України (частина третя статті 30 Статуту). У випадку позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України довічна плата скасовується (частина четверта статті 30 Статуту).
Питання позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН віднесено до компетенції загальних зборів НАПН України (частина восьма статті 32 Статуту).
Таким чином, процедура позбавлення позивача статусу члена-кореспондента НАПН України, встановлена Статутом НАПН України, дотримана.
Відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, не порушив права позивача, оскільки під час ухвалення рішення була повністю дотримана відповідна процедура і оспорювані рішення були прийнятті в межах повноважень, закріплених у Статуті відповідача. Позивач визнав факт постійної роботи у РФ (він навіть брав участь у виборах до Російської академії освіти), а також нездійснення ним наукової діяльності в межах відповідних тем НАПН України, а тому було прийнято рішення про припинення відповідної виплати та позбавлення його статусу члена-кореспондента.
Позиції інших учасників
У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність доводів касаційної скарги, просив суди залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 листопада 2017 року Президія НАПН України прийняла постанову            № 1-2/14-352 про припинення виплат щомісячної довічної плати члену-кореспонденту НАПН України ОСОБА_1 
17 листопада 2017 року загальні збори Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України прийняли постанову про позбавлення  позивача статусу члена-кореспондента НАПН України.
17 листопада 2017 року загальні збори НАПН України прийняли постанову № 1-1/2-10 про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України.
08 жовтня 2017 року (вхідний № 25-Г від 10 жовтня 2017 року) у соціальній мережі «Facebook» на сторінку президента НАПН України надійшла інформація від ОСОБА_3 (колишнього члена (академіка) НАПН України), про те, що позивач 27 квітня 2017 року балотувався у члени-кореспонденти Російської академії освіти (далі - РАО), що відповідно до пункту 21 Статуту РАО можливо тільки у разі, якщо кандидат у члени-кореспонденти РАО є громадянином РФ.
Листом від 10 жовтня 2017 року (вхідний № 26-Г від 17 жовтня 2017 року) на електронну скриньку президента НАПН України ОСОБА_3 підтвердив надіслану ним раніше інформацію та додатково повідомив, що позивач працює в Московському державному університеті ім. М. В. Ломоносова, бере активну участь у науковому житті РФ.
17 жовтня 2017 року під головуванням академіка-секретаря Сисоєвої С. О. було проведено бюро Відділення, на якому ухвалено рішення звернутися до Президії НАПН України з клопотанням створити комісію Президії НАПН України для перевірки інформації щодо правомірності (доцільності) перебування у складі НАПН України позивача ОСОБА_1 
19 жовтня 2017 року постановою Президії НАПН України № 1-2/13-324 прийнято рішення про створення комісії для перевірки інформації щодо правомірності (доцільності) перебування у складі НАПН України позивача.
10 листопада 2017 року на засіданні комісії були обговорені результати перевірки. Зокрема, встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11 січня       2016 року працює на посаді професора кафедри геополітики на факультеті глобальних процесів Московського державного університету                        ім. М. В. Ломоносова; бере активну участь у наукових конференціях з проблем геополітики, у квітні 2017 року він балотувався до РАО. Комісія ухвалила: відповідно до Статуту НАПН України (пункти 27, 28, 29) рекомендувати бюро Відділення в установленому порядку розглянути питання щодо припинення щомісячної довічної плати позивачу та подати відповідне клопотання до Президії НАПН України; рекомендувати загальним зборам Відділення обговорити питання щодо позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України позивача.
13 листопада 2017 року на засіданні бюро Відділення були обговорені висновки комісії та зазначено, що позивач припинив співпрацю з Відділенням, не бере участі у підготовці та проведенні запланованих заходів, систематично не подавав завірені особистим підписом звіти про результати наукових досліджень за 2011-2016 роки та не подає індивідуальні плани роботи за 2011-2017 роки, що є порушенням пункту 29 Статуту НАПН України; при перевірці Рахунковою палатою діяльності члена-кореспондента НАПН України ОСОБА_1 виявлені недоліки, які зафіксовані в Акті аудиту ефективності використання коштів державного бюджету за № 05-10/01-5 від 03 березня 2017 року, зокрема, що «у звіті ОСОБА_1 , кінцевим результатом роботи якого мала бути монографія, посилання йде на підручник ОСОБА_4 , інших результатів роботи не наведено».
Бюро Відділення відповідно до Статуту НАПН України (пункти 27, 28, 29) порушило клопотання перед Президією НАПН України про припинення виплати щомісячної довічної плати позивачу та відповідно до Статуту НАПН України (пункти 29, 30) порушило клопотання перед загальними зборами Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України про позбавлення позивача статусу члена-кореспондента НАПН України.
15 листопада 2017 року, розглянувши подання Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України, Президія НАПН України постановою № 1-2/14-352 прийняла рішення про припинення виплати щомісячної довічної плати позивачу як члену-кореспонденту НАПН України з 16 листопада 2017 року.
17 листопада 2017 року за поданням бюро Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України на Загальних зборах Відділення було розглянуто питання про дотримання статутних вимог членом Відділення - позивачем ОСОБА_1 . Після чого, шляхом голосування було прийнято рішення позбавити позивача статусу члена-кореспондента НАПН України.
17 листопада 2017 року згідно з протоколом загальних зборів НАПН України    № 2 на цих зборах зареєструвалися 56 дійсних членів, 56 членів-кореспондентів НАПН України, було прийнято рішення про позбавлення позивача статусу члена-кореспондента НАПН України, оскільки за це рішення проголосувало 100 осіб.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Позовними вимогами у цій справі є скасування постанов: Президії НАПН України від 15 листопада 2017 року № 1-2/14-352 про припинення виплат щомісячної довічної плати члену-кореспонденту НАПН України ОСОБА_1 , загальних зборів Відділення загальної педагогіки та філософії освіти НАПН України від 17 листопада 2017 року про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України, загальних зборів НАПН України                                   від 17 листопада 2017 року № 1-1/2-10 про позбавлення ОСОБА_1 статусу члена-кореспондента НАПН України.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» до складу національних галузевих академій наук входить, зокрема, НАПН України, яка є самоврядною науковою організацією, заснованою на державній власності, що є державною організацією, створеною як неприбуткова державна бюджетна установа.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та їх майнового комплексу» національні галузеві академії наук є державними науковими організаціями України, які здійснюють фундаментальні дослідження, організовують, проводять та координують прикладні дослідження у відповідних галузях науки.
Національні галузеві академії наук засновані на державній власності, фінансуються з Державного бюджету України, а також з інших, не заборонених законодавством України, джерел фінансування.
У статті 4 цього Закону передбачено, що національні галузеві академії наук, здійснюючи повноваження з управління об?єктами майнового комплексу національних галузевих академій наук, забезпечують реалізацію прав держави як власника цих об?єктів, ефективно їх використовують та розпоряджаються цими об?єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством.
Аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що НАПН України - це самоврядна наукова організація, заснована на державній власності, що фінансується з Державного бюджету України.
НАПН України здійснює повноваження з управління об?єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об?єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається цими об?єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством.
У статті 1 Закону України «Про управління об?єктами державної власності» передбачено, що управління об?єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб?єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об?єктів, пов?язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону суб?єктами управління об?єктами державної власності є, зокрема, галузеві академії наук.
Таким чином, відповідач наділений повноваженнями щодо управління об?єктами державної власності, що належать до сфери його управління, тобто на основі законодавства здійснює владні управлінські функції, проте, ураховуючи заявлені позивачем вимоги, останній на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, тому спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.                      
При цьому цей спір не підлягає розгляду й в порядку цивільного судочинства з огляду на таке.
У статті 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Так, відповідно до пункту 1 Статуту НАПН України є самоврядною науковою організацією, яка здійснює свою діяльність на підставі Конституції України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законодавства України, Статуту та актів, прийнятих керівними органами НАПН України.
Самоврядність НАПН України полягає, зокрема, у виборності та колегіальності органів управління, здійсненні загальними зборами НАПН України функцій найвищого органу управління.
До самоврядних повноважень НАПН України віднесено питання самостійного визначення кадрових питань на підставі підпункту 1 пункту 1 Статуту НАПН України.
Члени-кореспонденти НАПН України належать до кадрового складу НАПН України, враховуючи вимоги пункту 2 Статуту НАПН України. 
Обов`язки членів-кореспондентів НАПН України встановлені у пункті 27 Статуту НАПН України. Зокрема, до обов`язків членів-кореспондентів НАПН України віднесено: збагачення наук про освіту, педагогіки і психології новими досягненнями шляхом особистого проведення наукових досліджень, організацій і керівництва колективним розробленням наукових проблем; підготовка наукових кадрів і сприяння впровадженню досягнень науки в систему освіти і використанню їх у соціально-економічному та культурному розвитку держави; поєднання наукової творчості з підготовкою і перепідготовкою педагогічних кадрів; дотримання статуту НАПН України, виконання рішень загальних зборів, Президії НАПН України і відповідного відділення; дотримання етичних норм наукового співтовариства, зокрема авторських прав та прав інтелектуальної власності. 
Пункт 28 Статуту НАПН України встановлює, що внаслідок невиконання членом-кореспондентом НАПН України вимог Статуту та у разі виїзду члена-кореспондента НАПН України на проживання за межі України на строк більше шести місяців такому члену-кореспонденту НАПН України може бути припинено виплату щомісячної довічної плати за рішенням Президії НАПН України за відповідним поданням відділення.
Підстави позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України встановлені у частині другій статті 30 Статуту НАПН України. До таких підстав віднесені: (1) грубе або неодноразове порушення Статуту відповідача; (2) порушення етичних норм наукового співтовариства;            (3) здійснення дій, що явно суперечать основним принципам та цінностям НАПН України, як самоврядної державної наукової організації, інтересам та авторитету держави, що унеможливлює подальшу діяльність особи як члена НАПН України.
Позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України проводиться поетапно - на загальних зборах відділень та загальних зборах НАПН України. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини голосів учасників загальних зборів відділення, а потім не менш як дві третини голосів учасників загальних зборів НАПН України (частина третя статті 30 Статуту). У випадку позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України довічна плата скасовується (частина четверта статті 30 Статуту).
Питання позбавлення статусу члена-кореспондента НАПН України віднесено до компетенції загальних зборів НАПН України (частина восьма статті 32 Статуту).
Згідно із Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин.
Оцінка етичності поведінки члена-кореспондента НАПН України є оціночним поняттям, яке має оцінюватись у відповідній науковій спільноті, якою і є склад НАПН України, про що свідчить і те, що для отримання і для позбавлення такого статусу необхідною умовою є проведення загальних зборів НАПН України.
Самоврядність, а отже і дискреційність повноважень галузевих академій наук підкреслюється у частині четвертій статті 18 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», яка встановлює правило, що діяльність національних галузевих академій наук координується Кабінетом Міністрів України в частині, що не порушує їх самоврядності.
Спір, що виник між сторонами у конкретно цій справі, належить до виключної компетенції наукової організації (НАПН України) та її внутрішньо-організаційної діяльності, оскільки пов`язаний з питаннями членства у науковій організації, а тому такий спір має вирішуватися відповідно до статутних документів НАПН України, які регулюють основи її діяльності.
Позивач, отримавши статус члена-кореспондента НАПН та ставши учасником (членом) цієї самоврядної наукової організації на підставі Статуту НАПН України зобов`язався дотримуватися його, оскільки у протилежному випадку він позбавляється відповідного звання, прав і обов`язків за рішенням цієї організації (науковим товариством) у порядку, встановленому саме Статутом.
Статут НАПН України не містить положень щодо порядку врегулювання спорів між організацією та її членами, зокрема, членами-кореспондентами, з посиланням на загальні або спеціальні норми матеріального чи процесуального законодавства України.
Щомісячні виплати, які позивач отримує як член-кореспондент НАПН України, за своєю правовою природою не є заробітною платою, а є стипендією, розмір якої є фіксованим і не залежить від будь-якої трудової діяльності, не оподатковується, оскільки має статус соціальної виплати.
Таким чином, вирішення питань, які є предметом розгляду саме цієї справи, належать до внутрішньо-організаційної діяльності самоврядної наукової організаціїта є виключною компетенцією відповідного статутного органу, а тому такі питання на підставі статті 19 ЦПК України не можуть бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення від         21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70). 
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom)). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви   № 17160/06, № 35548/06).
Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95).
ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (рішення у справі «Diya 97 v. Ukraine» від 21 жовтня 2010 року, заява № 19164/04).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі та розглянув спір по суті. Разом із цим, суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді рішення районного суду також не звернув на це уваги та помилкового розглянув справу в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, провадження у цій справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає судовому розгляду.
З наведених підстав касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а саме скасування постанови апеляційного суду та рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. 
Враховуючи незаявлення відповідачем вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, новий розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національної академії педагогічних наук України задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії педагогічних наук України про скасування постанов закрити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                                В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                            С. О. Карпенко
 
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                            В. В. Сердюк