ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/6600/20  Номер провадження 22-ц/814/4618/22	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Кузнєцової О.Ю., Чумак О.В., при секретарі: Бродській В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1  - адвоката Тарасенко Віри Юріївни, акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року (повний текст рішення виготовлено 18.08.2022 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 525 000 грн., мотивуючи свій позов тим, що 01.02.2016 року близько 21 години 40 хвилин на 53 кілометрі залізничного шляху «Куп`янськ-Харків» стався наїзд електропоїзду її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Внаслідок даної транспортної пригоди ОСОБА_2 загинув на місці. Електропоїзд №6832, який належить Акціонерному товариству «Українська залізниця», є джерелом підвищеної небезпеки. ОСОБА_1 є матір`ю загиблого, на час смерті мешкала з ним однією родиною, мали спільний побут та вели спільне домашнє господарство за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ). Вважає, що відповідачем не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема, встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_2 на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку зі смертю сина, внаслідок наїзду на нього рухомого складу, позивач зазнала сильних душевних та моральних страждань, які полягали у порушенні нормальної її життєдіяльності, оскільки вона перебувала у близьких стосунках із загиблим, а тому відчуває сильний душевний біль від втрати близької людини. У зв`язку з цим, у неї були порушено нормальний психоемоційний стан, вона постійно перебуває у стані постійного стресу. 
Крім того, були порушені її соціальні зв`язки, оскільки загиблий був поважною у своєму оточенні людиною. Вона вважає, що їй спричинена суттєва моральна шкода, яка потребує відшкодуванню у грошовій формі у розмірі 525 000 грн.
У відзиві на зазначену позовну заяву «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця просила в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 525 000 грн. відмовити у повному обсязі, в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, оскільки залізницею не було порушено правил безпеки руху. Постраждалий ОСОБА_2 в стані алкогольного отруєння сидів на рейках, ногами в середину, не реагував на сигнали локомотивної бригади, що поставило його життя та здоров`я в небезпеку та призвело до нещасного випадку. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй фізичних та моральних страждань, в той час як розмір заробітної плати будь-якої посадової особи відповідача не є критерієм оцінки розміру моральної шкоди. Твердження позивача про порушення залізницею правил безпеки руху є безпідставним та спростовується наданою ними до матеріалів справи копією постанови про закриття кримінального провадження від 07.06.2016 року. Отже, залізницею не було порушено норми права щодо технічної експлуатації залізниць, що свідчить про відсутність протиправної поведінки (а.с.39-43, том 1).
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства на користь ОСОБА_1 80000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала через свого представника - адвоката Тарасенко В.Ю. - апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні на її користь моральної шкоди на суму 445000,00 грн та ухвалити нове, яким стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 525000,00 грн.
Апелянт вважає, що при ухваленні рішення суду першої інстанції у частині часткової відмови Позивачу у задоволенні її позовних вимог при безпідставному заниженні позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди були неповно оцінені всі обставини і докази, на які посилалась позивач при обґрунтуванні завданого їй розміру шкоди.
На підтвердження своєї позиції посилається на те, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди дуже занизив розмір моральної шкоди за втрату близької людини, не врахував чинну практику Верховного Суду при розгляді аналогічних справ. Так, апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №439/1213/18, від 22.07.2020 року у справі №520/11029/14-ц, від 05.06.2019 року у справі №439/1218/18, стверджуючи, що за аналогічних даній справі обставин, суди виносили рішення, присуджуючи більший розмір моральної шкоди.
Крім того, апелянт вважає, що відповідач перекладає всю можливу відповідальність за якісь можливі небезпечні наслідки на звичайних людей, які не мають якоїсь правової чи спеціальної освіти. 
При цьому відповідач не переймається тим, щоб самостійно вчинити якісь дії, які б зменшили кількість подібних випадків у майбутньому - не встановлює ні сигналізацій, ні огорож, ні відеоспостереження, щодня гине велика кількість людей.
Також з вказаним рішенням суду не погодилося Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи у сумі 525000,00 грн; витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконне, необґрунтоване, таким, що ухвалене на підставі неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм матеріального права.
На підтвердження своєї позиції посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що загибель потерпілого відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження №12016220440000184. Але судом першої інстанції помилкового не враховано, що відповідно до ст.2 КПК України, встановлення умислу потерпілого у спричиненні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки не є завданням кримінального провадження.
Разом із тим, на думку апелянта, умисні дії ОСОБА_2 , а саме: свідоме перебування без нагальної потреби у зоні підвищеної небезпеки, відсутність вираженої реакції, свідчать про готовність потерпілого до настання негативних наслідків для його життя або здоров`я і не реагування на сигнали локомотивної бригади, є обставинами, що обтяжують вину загиблого, та свідчать про наявність умислу в його діях на скоєння суїциду, який розпочався з моменту наближення до залізничних колій останнім.
Крім того, апелянт вважає, що факт того, що електропоїзд вагою більше 2000 тон, рухаючись зі швидкістю 54 км/год, видавав потужний гуркіт навкруги, є обставинами, що не потребують доказування. Отже, не помітити та не почути поїзд, що наближається набагато раніше, ніж за 100 метрів, об`єктивно могла тільки людина з вадами зору та слуху одночасно, а згідно за матеріалами справи у ОСОБА_2 вад зору та слуху не було. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , згідно відповіді виробничого підрозділу «Куп`янськ-Вузлова дистанція колії» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», працював в дистанції колії монтером 2-го розряду по 11 відділку станції Чугуїв з 12.03.2015 року наказ №28/ОС від 11.03.2015 року по 01.02.2016 рік наказ №21/ОС від 02.02.2016 року. Згідно розпорядку робочого часу по ВП «Куп`янськ-Вузлова дистанція колії» ОСОБА_2 працював п`ять днів на тиждень з 08-00 год. до 16-30 год. з перервою на обід з 12-00 год. до 12 год. 30 хв. і до дисциплінарної відповідальності не притягався.
Як вбачається з витягу з журналу техніки безпеки ОСОБА_2 було проінструктовано 01.02.2016 року.
Згідно табелю обліку використаного робочого часу працівників 11 околотку останнім днем роботи ОСОБА_2 зазначений повний робочий день 01.02.2016 року.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 31 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву Чугуївського міського управління юстиції у Харківській області від 05.02.2016 року (а.с.21, том 1) .
Відповідно до Висновку експерта №34-ЧТ/16 від 04.04.2016 року встановлено, що причиною смерті ОСОБА_2 , 1984 р.н., стала несумісна з життям тупа травма тіла, яка за критерієм небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Вказані у висновку пошкодження утворилися за життя, в короткий проміжок часу одне за одним, від взаємодії з великою силою тупих предметів, індивідуальні особливості яких не відобразились, можливо в умовах наїзду на тіло залізничного транспорту, що рухався. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупу ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості 3,16 %, що згідно офіційної таблиці для живих людей відповідає важкому алкогольному отруєнню (а.с.22-23, том 1).

З постанови про закриття кримінального провадження Чугуївського ВП ГУ НП в Харківській області від 07.06.2016 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що за повідомленням чергового Чугуївського залізничного вокзалу 01.02.2016 року близько 21 години 40 хвилин на 53 кілометрі залізничного шляху «Куп`янськ-Харків» (близько 800 метрів від залізничної станції міста Чугуєва у напрямку смт.Есхар Чугуївського району Харківської області) стався наїзд електрички сполученням «Гракове-Лосеве» №6832 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих ушкоджень помер. Згідно протоколу службового розслідування при головному інженері моторвагонного депо «Харків» Південної залізниці Ісаєві А.Ф. від 02.02.2016 року встановлено, що в добу 01.02.2016 року під час слідування поїзда №6832 під керуванням машиніста електропоїзду ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та помічника машиніста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з електропоїздом ЕР2-3044 при відправленні зі станції Чугуїв і проходженні вихідного світлофору на 52 км пк7, локомотивна бригада побачила людину на путі. На сигнали, які подавала локомотивна бригада, чоловік не реагував, в результаті чого було застосовано екстрене гальмування з подачею піску під колісні пари. Наїзду запобігти не вдалося. 
Після повної зупинки поїзду, помічник машиніста ОСОБА_4 оглянув місце події та виявив, що людина не подає ознак життя, про що було повідомлено ДМП станції Чугуїв Українець. Оперативна нарада постановила, що екстрене гальмування поїзду машиніст електропоїзду ОСОБА_3 застосував завчасно, згідно «Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України» №ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015, наказами Укрзалізниці №264-Ц від 28.10.1997 року та №312-Ц від 07.06.2001 року. Порушень зі сторони машиніста електропоїзду ОСОБА_3 в добу 01.02.2016 року під час слідування електропоїздом ЕР2-3044 виявлено не було. Машиніст електропоїзду діяв згідно вимог п.15.38 «Правил технічної експлуатації залізниць України», затверджених наказом МТУ від 20.12.1996 року №411. Відповідно до довідки розшифровки швидкостей стрічки електропоїзду ЕР2-3044 потягу №6832 під керуванням машиніста ОСОБА_3 встановлено, що поїзд їхав під зелений локомотивний світлофор при швидкості 54 км/год., локомотивною бригадою було застосовано екстрене гальмування. Гальмівний шлях склав близько 190 метрів. Стоянка потягу 09 хв. (з 21 год. 12 хв. по 21 год. 21 хв.). згідно висновку судово-медичної експертизи ХОБСМЕ Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, причиною смерті ОСОБА_2 , 1984 р.н., стала несумісна з життям тупа травма тіла. Про це свідчать наступні пошкодження: множинні садна та забиті рани голови, перелам лівої виличної кістки та верхньої щелепи, множинні переломи кісток мозкового черепу з утворенням обламків, крововилив в речовину та в шлуночки головного мозку. Також встановлені садна на тулубі та кінцівках, рани на нижніх кінцівках, травматична ампутація лівої гомілки, перелом лівої стегнової кістки. Всі зазначені ушкодження утворилися прижиттєво, в короткий проміжок часу, одне за одним, від впливу з великою силою тупих твердих предметів, індивідуальні особливості яких не відобразилися. Можливо в умовах наїзду на тіло рухомого залізничного транспорту. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупу виявлений етиловий спирт в кількості 3,16%. Така концентрація, згідно оціночної таблиці для живих осіб відповідає тяжкому алкогольному сп`янінню. Смерть ОСОБА_2 , 1984 р.н., настала внаслідок порушення ним пунктів 2.2, 2.3, 2.5, 2.19, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом №54 МТУ від 19 лютого 1998 року. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12016220440000184 від 02.02.2016 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.29, том 1).
Враховуючи вищенаведені обставини та норми закону, якими врегульовано порядок і підстави відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегією суддів встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.
Відповідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно ч.1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання кого створює підвищену небезпеку, і несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначено особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності її вини.
Якщо ж груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшеною, що передбачено ч.2 ст.1193 ЦК України.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Таким чином, доводи апелянта - АТ «Українська залізниця» щодо наявності умислу потерпілого ОСОБА_2 щодо заподіяння шкоди не знаходять підтвердження матеріалами справи, натомість вбачається, що в даному випадку заподіяння шкоди сталося в результатів експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, що було вірно встановлено судом першої інстанції.
В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок смерті сина, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Суд наголошує, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, а також те, що нещасний випадок стався у неробочий час, не під час виконання потерпілим трудових обов`язків, перебуваючи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, внаслідок порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспортні України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення законодавства щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди - до 80000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
Докази та обставини, на які посилаються апелянти у апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанцій, які він дослідив та дав обґрунтований висновок.
При цьому суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи апелянтів, враховуючи також, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Інші наведені у апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.
Враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, беручи до уваги те, що смерть ОСОБА_2 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що позивачу ОСОБА_1 завдано моральну шкоду смертю сина, порушенням укладу її життя, погіршенням їх фінансового стану. Водночас колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_2 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також виявлення в крові трупа ОСОБА_2 етилового спирту у концентрації 3,16%, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 80 000 гривень, який відповідає принципам розумності і справедливості.
Окрім цього, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сам факт загибелі сина ОСОБА_1 під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи те, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честі і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_5  - адвоката Тарасенко Віри Юріївни, Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 09 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.Ю. Кузнєцова ___________________ О.В. Чумак