Постанова
Іменем України                             
28 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 545/338/20
провадження №61-3225св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року у складі судді Стрюк Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 27 січня 2021 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»(далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), в якому просила:
-      стягнути з відповідача на її користь грошові кошти по картковому рахунку «Visa Lady Platinum» № НОМЕР_1 суму коштів у валюті картки станом на 16 травня 2016 року у розмірі 12 316,17 доларів США; проценти за користування грошовими коштами за процентною ставкою «до запиту» за період з 17 травня 2016 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів; 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України з 19 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів; неустойку на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 19 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів;
-      стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь її користь грошові кошти за картковим рахунком «Inter card VIP» № НОМЕР_2 суму коштів у валюті картки станом на 16 травня 2016 року у розмірі 1 205,61 євро; проценти за користування грошовими коштами за процентною ставкою «до запиту» за період з 16 травня 2016 року по день ухвалення судом грошових коштів; 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України з 19 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів; неустойку на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 19 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 13 жовтня 2011 року між сторонами у                       м. Сімферополь АР Крим укладено договір про відкриття карткового рахунку - картка «Visa Lady Platinum», строком дії картки по кінець жовтня 2014 року. Також позивач отримала картку «Inter card VIP» строком до жовтня 2014 року. У зв`язку з припинення функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим вказані рахунки були безпідставно заблоковані. З метою повернення належних коштів та нарахованих процентів позивач зверталася до банку з вимогами про видачу коштів, проте належні їй кошти відповідач не повернув, що є підставою для їх стягнення в судовому порядку з урахуванням 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України та неустойки відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за картковим рахунком «Visa Lady Platinum» № НОМЕР_1 суму коштів у валюті картки станом на 16 травня 2016 року у розмірі 12 316,17 доларів США; проценти за користування грошовими коштами за період 
з 01 листопада 2014 року до 24 вересня 2020 року у розмірі 312,69 доларів США; 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України 
з 24 вересня 2017 року по 24 вересня 2020 року у розмірі 1 108,45 доларів США; неустойку у сумі 347 000 грн.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за картковим рахунком «Inter card VIP» № НОМЕР_2 суму коштів у валюті картки станом на 16 травня 2016 року у розмірі 1 205,61 євро; проценти за користування грошовими коштами за період з 01 листопада 2014 року до 24 вересня 2020 року у розмірі 30,60 євро; 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України з 24 вересня 2017 року до 24 вересня 2020 року у розмірі 108,50 євро; неустойку у розмірі 39 000 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Судові рішення мотивовані тим, що на підтвердження факту укладення договору банківського рахунку позивачем надано належні, достатні та допустимі докази. Суди вважали доведеним як факт відкриття банківських рахунків, так і факт наявності на цих рахунках грошових коштів.
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, зокрема частиною другою статті 625 ЦК України, у вигляді сплати 3 % річних.  
Крім того, з метою виконання зобов`язань банку перед клієнтом за договором банківського рахунку з банку слід стягнути суму коштів, які перебувають на рахунках (12 316,17 доларів США і 1 205,61 євро), та проценти за користування ними, розрахованих виходячи з процентної ставки за договором вкладу на вимогу, як це передбачено статтею 1070 ЦК України.
ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
Суди виходили з того, що вартість послуги це сума коштів, утримуваних банком на рахунку клієнта, а тому саме від цієї суми необхідно рахувати 3% за кожний день прострочення. Разом з тим, суди дійшли висновку, що сума пені підлягає зменшенню до розміру утримуваних банком коштів 
347 000 грн та 39 000 грн відповідно, оскільки вона значно перевищує розмір збитків (частина третя статті 551 ЦК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали встановленими обставинами укладення договорів рахунків та внесення по ним коштів. Позивачем не надано ні оригіналів договорів, ні оригіналів квитанцій щодо всіх договорів, ні будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності факту заборгованості банку перед позивачем. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеними з позивачем договорами рахунків, а тому новим боржником за цим договором є фінансова компанія, а не банк, із позовом до якої позивач не зверталася, а тому суди мали б відмовити у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.
Суди попередніх інстанцій безпідставно встановили наявність обставин нікчемності договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059                   ЦК України.
Застосування судами першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин частини першої статті 654 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки ця норма не є нормою матеріального права, яка імперативно встановлює нікчемність правочину.
Суд першої інстанції повинен був встановити відповідність вказаного договору вимогам чинного законодавства лише в частині, що стосується виключно позивача, а не щодо всіх вкладників кримської філії банку.
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині встановлення факту нікчемності договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року є незаконними та необґрунтованими, ухвалені судами першої та апеляційної інстанції за неправильного застосування норм матеріального права (статей 520, 654, 1059 ЦК України).
Банк заперечував проти застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин при нарахуванні пені за несвоєчасне повернення коштів та зазначав, що до спірних правовідносин має бути застосований спеціальний закон, а саме Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який саме і регулює відповідальність банку за невиконання ним розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
09 грудня 2021 року справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
13 жовтня 2011 року у м. Сімферополь АР Крим між сторонами укладено договори банківських рахунків: картка «Visa Lady Platinum», строком дії картки до жовтня 2014 року, та картка «Inter card VIP», строком дії до жовтня 2014 року.
 
Згідно з довідкою банку від 16 травня 2016 року по вказаних рахунках, виданою АТ КТ КБ «ПриватБанк» 16 травня 2016 року на ім`я 
ОСОБА_1 , залишок у валюті по рахунку «Visa Lady Platinum» складає 12 316,17 доларів США; по рахунку «Inter card VIP» - 1205,61 євро. Позивач також надала оригінал картки «Visa Lady Platinum» № НОМЕР_1 (а. с. 13, 15, т. 2),
 
16 грудня 2019 року позивач звернулася до банку з заявою з вимогою протягом двох банківських днів здійснити виплату грошових коштів по картковим рахункам разом з нарахованими процентами за користування належними коштами (а. с. 9, т. 1).
 
Однак належні позивачу кошти відповідач не повернув.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Щодо стягнення коштів за договорами та нарахованих на них процентів
Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). 
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Згідно з договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (частини 1, 3 статті 1066 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
 
Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
 
Згідно із частиною першою статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.
 
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
 
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада              2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. 
 
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492).
 
Згідно з пунктом 1.14 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».
 
У пункті 1.18 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.
 
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
 
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81                      ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, зробили правильний висновок, що видана 16 травня 2016 року банком довідка про наявність грошових коштів на рахунках позивача, оригінал якої оглянуто судом першої інстанції та приєднано апеляційним судом до матеріалів справи (а. с. 13, т. 2), свідчать про укладення із ним договорів про відкриття поточних банківських рахунків, наявність грошових коштів на цих рахунках та невиконання банком зобов`язань за цими договорами щодо повернення грошових коштів.
 
Вказану довідку сформовано банком 16 травня 2016 року, тобто вже після незаконної анексії АР Крим, і вона містить: найменування банку (філії, відділення); дату здійснення операції, номер довідки; відомості про платника; номера рахунків, тип рахунків, валюту рахунків, залишок у валюті по рахункам, доступний залишок із урахуванням кредитного ліміту, суму залишків у валютному еквіваленті (UAН), підпис працівника банку та печатку банку, оформлена згідно із правилами діловодства самого відповідача.
 
Обставини укладення між сторонами договорів про відкриття поточних банківських рахунків, наявність грошових коштів на цих рахунках станом на  16 травня 2016 року також підтверджуються наявними у матеріалах справи договором про відкриття банківських рахунків та додаткової угоди до нього, оригінал якої міститься у матеріалах справи, як і банківська картка (а. с. 12, 14, т. 2).
 
Зазначені документи спростовують доводи касаційної скарги про відсутність оригіналів документів, які підтверджують укладення між сторонами договорів про поточний рахунок.
 
При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» не спростував факт існування між ним та позивачем правовідносин за договорами банківських рахунків, та не довів, що суми, які знаходились на рахунках позивача, їй повернуті. 
 
Крім того, надавши довідку від 29 травня 2020 року про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору переведення боргу від 17 листопада 2015 року у розмірі 12 316,17 доларів та 1 205, 61 євро, банк підтвердив наявність невиконаного перед позивачем зобов`язання (а. с. 109, 110, т. 1). 
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення банку сум, що знаходяться на рахунках позивача у розмірі 12 628,86 доларів США та 1 236,21 євро та нарахованих на них процентів у розмірі 312,69 доларів США та 30,60 євро.
 
Крім того, суди попередніх інстанції, установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» прострочило виконання зобов`язання з повернення належних позивачу коштів, дійшли правильного висновку про стягнення з банку на користь позивача три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 1 108,45 доларів США та 108,50 євро.
 
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та
ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними з огяду на таке. 
 
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. 
 
Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон»,а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами про відкриття карткового рахунку та належним відповідачем у справі.
 
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 
61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження№ 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі 
№ 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника на розгляд справи з порушенням правил територіальної підсудності, оскілки за частиною п`ятою статті 28 ЦПК України позов про захист прав споживачів може пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача. У даному випадку спір подано та розглянуто судом за наведеним правилом, тобто судом відповідно до зареєстрованого місця проживання позивача, що підтверджується матеріалами справи.
 
Крім того, за змістом частини другої статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) може бути скасоване з направленням справи на новий розгляд за встановленою законом підсудністю лише у випадку, коли скаржник довів, що не заявив у суді першої інстанції про непідсудність справи з поважних причин. 
 
Під час розгляду справи відповідач не заявляв про її непідсудність відповідному суду, а отже такі доводи на стадії касаційного перегляду справи є безпідставними та не можуть враховуватись.   
 
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги щодо стягнення сум на рахунках та процентів зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, зводяться до доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку відповідача свідчить про неналежність і недостатність доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору банківського рахунку та наявність на рахунках коштів, які належать позивачу.  
 
Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин та поданих сторонами доказів.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).  
 
Щодо стягнення пені
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
 
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
 
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
 
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги 
(пункт 3). 
 
У справі, що переглядається, правовідносини виникли з укладеного договору банківського рахунку з фізичною особою, отже Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані ці договірні відносини за участі споживача.
 
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. 
 
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
 
У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» -- це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.
 
При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.
 
З урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
 
Тобто обов`язок банку за договором рахунку повернути суму коштів безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми не зумовлює відплатність договору банківського рахунку, через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 
10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів».
 
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20)
 
Статтею 1070 ЦК України передбачено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
В укладених між сторонами договорах банківського рахунку не передбачено сплату банком на користь споживача процентів за користування коштів, а тому в силу частини другої статті 1070 ЦК України такі повинні сплачуватися банком за ставкою, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу (1%).
 
У справі, яка переглядається, вартість послуги за договорами банківського рахунку слід вважати проценти, які банк сплачує споживачу за користування його коштами, а не суму утримуваних банком коштів як помилково вважали суди попередніх інстанцій, а тому пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід розраховувати саме на такі проценти: по картці «Visa Lady Platinum» у розмірі 312,69 доларів США та по картці «Іnter card VIP» у розмірі 30,60 євро.
У позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 
19 грудня 2019 року по день ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів, тобто до 24 вересня 2020 року, що становить 280 днів.
 
Таким чином, за договором карткового рахунку «Visa Lady Platinum» розмір пені становить 2 626,60 доларів США (312,69 доларів США х 3% х 280 днів), що за курсом Національного банку України станом на 24 вересня 2020 року (28,1874 грн за 1 долар США) еквівалентно 74 037,02 грн.
 
За договором карткового рахунку «Іnter card VIP» розмір пені становить 257,04 євро (30,60 євро х 3% х 280 днів), що за курсом Національного банку України станом на 24 вересня 2020 року (32,9609 грн за 1 євро) еквівалентно 8 472,27 грн.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідальність за договором банківського рахунку передбачена Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і суди дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на таке.
 
У частинах першій, другій статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.
 
У пункті 2 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу).
 
Отже, відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтівє фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського рахунку, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (клієнту).
 
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
 
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
 
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
 
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
 
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосування положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Правова позиція про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, постанова Верховного Суду 
від 09 грудня 2021 року у справі № 201/7316/16).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з положеннями частин першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
За результатами розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 54,92 %. Відповідно у задоволенні 45,08 % позовних вимог відмовлено.
 
Ураховуючи межі касаційного оскарження, часткове задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»та зменшення суми пені з 386 000 грн до 82 509,29 грн і залишення без змін судових рішень у іншій частині, касаційна скарга задоволена на 16,06 %.
 
Беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, сума судового збору, яка підлягає поверненню відповідачу у порядку розподілу судових витрат, складає: 15 765,00 грн (сплачений судових збір у суді апеляційної інстанції) х 45,08 % + 21 020,00 грн (сплачений судових збір у суді касаційної інстанції) х              16,06 % - 10 510,00 грн (несплачений судовий збір у суді першої інстанції) х 54,92 % = 7 106,86 + 3,375,81 - 5 772, 09 = 4 710,58 грн.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пені підлягають зміні зі зменшенням її розміру: за договором карткового рахунку «Visa Lady Platinum» з 347 000 до 
74 037,02 грн; за договором карткового рахунку «Іnter card VIP» з 39 000 грн до 8 472,27 грн.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції прийнято по суті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України їх необхідно залишити без змін.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
У грудні 2021 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з виключною правовою проблемою, необхідністю для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені АТ КБ «ПриватБанк» аргументи, у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.
 
Щодо клопотання про зупинення провадження у справі
 
До Верховного Суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20.
 
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. 
 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви про зупинення провадження у справі слід відмовити, оскільки у справі № 199/3152/20 спір виник з приводу неповернення коштів за договорами вкладу, тоді як у справі, яка переглядається, спір стосується договору банківського рахунку, тобто правовідносини у цих справах не є подібними.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 
 
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 
2021 року в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пені змінити, визначивши її за договором карткового рахунку «Visa Lady Platinum» № НОМЕР_1 у розмірі 74 037,02 грн, а за договором карткового рахунку «Іnter card VIP» № НОМЕР_2 у розмірі 
8 472,27 грн.
 
В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 27 січня 2021 року залишити без змін.
 
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 
4 710,58 грн судового збору за результатами розгляду справи у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович