ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
3 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 533/288/21
провадження № 51-1058км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_2  
суддів                                   ОСОБА_3 ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_5 
прокурора                           ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 8 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020170200000248, за обвинуваченням
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадина України, уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ), в силу ст. 89 КК такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 304 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 304 КК, як втягнення малолітнього у зайняття жебрацтвом, вчинене батьком малолітньої особи, за обставин детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на те, що апеляційним судом належним чином не враховано тяжкості скоєного засудженим злочину, його особу, котрий не працевлаштований, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини, що, на думку прокурора, свідчить про відсутність бажання дотримуватись усталених норм поведінки у суспільстві, нерозуміння сутності відповідального батьківства та ризик повторення такої поведінки у майбутньому стосовно інших дітей. Наведені обставини, на думку прокурора, свідчать про неможливість виправлення та перевиховання ОСОБА_1 без ізоляції від суспільства, що залишилось поза увагою апеляційного суду.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 304 КК в касаційній скарзі не оспорюються. При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обстави, які ніким не оспорюються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_1 покарання, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, особу засудженого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих обставин та прийшов до висновку про призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 304 КК.
Крім цього, з врахуванням думки потерпілого, який є малолітнім сином засудженого, а також те, що обвинувачений щиро кається, має на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_1 без реального відбування покарання на підставі положень статей 75, 76 КК.
При цьому, застосовуючи положення ст. 75 КК, суд відхилив доводи сторони обвинувачення про існування обставин, які свідчать про вчинення обвинуваченим раніше аналогічних злочинів, оскільки ОСОБА_1 в силу ст. 89 КК вважається таким, що не має судимості. Інформацію про існування іншого кримінального провадження відносно  ОСОБА_1  у іншому суді місцевий суд також не взяв до уваги, мотивуючи це тим, що відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, та ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд ретельно перевірив доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі в частині неправильного застосування місцевим судом до засудженого ст. 75 КК, визнав їх необґрунтованими і погодився з висновком суду щодо виду та розміру покарання, призначеного ОСОБА_1 судом першої інстанції, а також щодо можливості застосування до нього положень ст. 75 КК, навівши достатні підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину та конкретні обставини справи, так і особу обвинуваченого, який немає негативних характеристик з місця проживання, утримує п`ятьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, згідно з висновком органу пробації, викладеним у досудовій доповіді, допускається можливість звільнення  ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням за умови покладення на нього обов`язків, передбачених ч. 3 ст. 76 КК, враховуючи думку потерпілого та його представника, які просили звільнити обвинуваченого та не позбавляти його волі, його ставлення до вчиненого, а саме визнання вини та щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та розуміння наслідків, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_1 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК. Підстави, вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, відсутні.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки місцевого й апеляційного судів у частині призначеного покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, при розгляді кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.
За таких обставин Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 8 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_7                                  ОСОБА_8                                     ОСОБА_9