ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 вересня 2022 року 	м.Суми	

Справа №577/5810/21 
Номер провадження 22-ц/816/821/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Конотопський арматурний завод»,
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2022 року, у складі судді Гетьмана В.В., ухвалене у м. Конотоп,
                                                           в с т а н о в и в :
02 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Конотопський арматурний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплатах, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.
Свої вимоги мотивувала тим, що з 01.11.2002 р. по 07.04.2021 р. працювала у ПАТ «Конотопський арматурний завод». При звільненні відповідач своєчасно з нею не розрахувався, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі за березень 2021 р. становить 21110,56 грн, за квітень 2021 р. - 2281,60 грн, компенсаційні виплати за невикористану відпустку - 23231,36 грн. Крім того, згідно з ст. 117 КзпП України відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки, а саме з 07.04.2021 р. по 13.12.2021 р., в сумі 131350,50 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просила позов задовольнити.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Стягнуто з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 , 177974 грн 02 коп заборгованості по заробітній платі, компенсаційні виплати за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки. 
Стягнуто з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 908 грн судового збору. 
В апеляційній скарзі ПАТ «Конотопський арматурний завод», посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсаційні виплати за невикористану відпустку у розмірі 46623,52 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30000 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно задовольнив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 131350,50 грн, оскільки такий розмір суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності з огляду на розмір заборгованості по заробітній платі, а також є надмірно обтяжливим. Зазначає, що позивач навмисно затягувала час звернення до суду з позовом, з 12 квітня 2021 року отримала виплати по безробіттю та була працевлаштована, а тому розмір середнього заробітку повинен бути зменшений.
Вважає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства, збільшив розмір позовних вимог шляхом розгляду позовної вимоги про стягнення 131350,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку без відповідної письмової заяви позивача та без доплати суми судового збору.
Рішення суду не оскаржується в частині стягнення з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 21110,56 грн заборгованості з заробітної плати за березень 2021 року, 2281,60 грн заборгованості з заробітної плати за квітень 2021 року, 23231,36 грн компенсації за невикористану відпустку, а тому, відповідно до положень ч.1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач з доводами апеляційної скарги не погодилася, вважає рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову 177974 грн 02 коп не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.11.2002 р. по 07.04.2021 р. працювала у ПАТ «Конотопський арматурний завод» (а.с. 3-5, 7-11), її середньоденний заробіток за лютий-березень 2021 р. становив 772,65 грн (а.с. 62). Станом на 23.11.2021 р. позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 46623,52 грн (а.с. 6).
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у день звільнення ОСОБА_1 не провів з нею розрахунку у строки, передбачені законом, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку з моменту звільнення позивача - 07.04.2021 р. по день подачі позову до суду - 13.12.2021 року, за 170 робочих днів, що становить 131350,50 грн (170 робочих днів х 772,65 грн - середньоденна заробітна плата). 
Проте, з таким висновком місцевого суду повністю погодитись не можна. 
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку  з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції, встановивши факт порушення строків виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку не врахував критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, зокрема того, що позивач звернулася до суду з цим позовом у грудні 2021 року, тобто через вісім місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 07 квітня 2021 року; відповідач не заперечував наявність заборгованості та право позивача на отримання заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплатах; сума заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, яку встановив суд першої інстанції (46623,52 грн) є
більш ніж у два з половиною рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (131350,50 грн).
Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000,00 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи 
рішення суду на підставі п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог та визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача у сумі 30000 грн, а не 131350,50 грн, як вирішив суд першої інстанції.
Рішення суду не оскаржується та не переглядається в частині стягнення з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 46623,52 грн, тому крім цієї суми з відповідача необхідно стягнути 30000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а позивач не звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на підставі ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Конотопський арматурний завод» необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1362 грн 00 коп за апеляційний перегляд справи.
Рішення суду в частині стягнення з ПАТ «Конотопський арматурний завод» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 908 грн не підлягає зміні, оскільки цей розмір є мінімальним.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374,  п. п.1, 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст.  381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 
                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 червня 2022 року змінити та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (юридична адреса: 41612 м. Конотоп Сумської області, вул. Вирівська, 60, код ЄДРПОУ 00218331) на користь ОСОБА_1   ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 46623 грн 52 коп заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та 30000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з ОСОБА_1   ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Конотопський арматурний завод» (юридична адреса: 41612, м. Конотоп Сумської області, вул. Вирівська, 60, код ЄДРПОУ 00218331) 1362 грн 00 коп компенсації судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   О. І. Собина