ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 вересня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/4287/21	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року (суддя Ільков В.В.) по справі №160/4287/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривий Ріг ради про визнання бездіяльності протиправною,- 

                                                               ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривий Ріг ради про визнання бездіяльності протиправною.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення визначених в описовій частині даної ухвали недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року позовну заяву, у зв`язку з не усуненням недоліків, повернуто позивачу.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно    статті 315 КАС    України.     Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності недоліків позовної заяви та підстав для її повернення позивачеві через їх не усунення. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, як вбачається з ухвали від 24.03.2021 підставами для залишення позовної заяви без руху стали висновки суду першої інстанції про те, що:
по-перше, позов поданий після закінчення установленого законом строку, а наведені позивачем підстави не свідчать про поважність причин пропуску такого строку;
по-друге, до матеріалів позовної заяви не долучено документу на підтвердження адміністративної дієздатності позивача (копії паспорта);
по-третє, позов не містить достатніх обгрунтувань позовних вимог; 
по-четверте, до позову не додано належних доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги;
по-п`яте, позивачем не зазначено відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а також відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
по-шосте, не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів по справі.
З такими підставами для залишення позовної заяви без руху, суд апеляційної інстанції в повній мірі не може погодитися, виходячі із наступного.
Що стосується посилань суду першої інстанції щодо не долучення позивачем до позовної заяви копії паспорта громадянина України на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності.
Слід зазначити, що    Кодексом адміністративного судочинства України        не передбачено обов`язку надання особою доказів на підтвердження її адміністративної процесуальної дієздатності.
Тобто, неподання позивачем доказів на підтвердження його адміністративної процесуальної дієздатності в даному випадку, не може розглядатись як недолік позовної заяви і бути перешкодою для реалізації особою конституційного права доступу до правосуддя.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтями    160,    161 КАС України        не передбачено долучення до позовної заяви документів, що посвідчують особу підписанта.
Судом встановлено, що адміністративний позов подано та підписано особисто позивачем         ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач є неповнолітнім або недієздатним, тому на час постановлення оскаржуваної ухвали у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для сумніву в тому        чи        здатний позивач особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права і обов`язки.
Що стосується зауважень суду першої інстанції щодо обгрунтувань позовних вимог (їх недостатності), то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно п.5 ч.5 статі 160 КАС України, на яку посилається суд першої інстанції, в позовній заяві зазначаються:  виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, положеннями    статті 160 КАС України    визначена необхідність зазначення у позовній заяві викладення обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.
Водночас суд зазначає, що закон    не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право.
Зі змісту позову вбачається, що порушення своїх прав позивач фактично пов`язує із бездіяльністю відповідача в частині не розгляду його заяви від 18.01.2019.
Отже, у своїй позовній заяві позивач описав, у чому, як він вважає, полягає порушення його прав, зазначив обставини виникнення спірних правовідносин, сформулював наслідки, які, з його погляду, настали внаслідок бездіяльності відповідача, зазначив яким чином може бути відновлено його порушене право.
На переконання суду апеляційної інстанції під час з`ясування відповідності позовної заяви вимогам    статті 160 КАС України, зокрема, пункту 5 частини 5 даної статті, вищевказаного судом першої інстанції не було взято до уваги.
Щодо посилань суду першої інстанції стосовно не надання позивачем належних доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
За вимогами частини 4    статті 161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази    позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Зазначаючи про необхідність надання позивачем доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не конкретизував які саме в даному випадку докази мають бути подані позивачем до суду.
При цьому, як слідує з наведеної норми права процесуальний закон зобов`язує позивача надати до позовної заяви лише наявні в нього докази.
Як встановлено вище, підставою для звернення позивача з цим позовом до суду стала протиправна, на думку позивача, бездіяльність відповідача в частині належного розгляду його заяви від 18.01.2019.
До позовної заяви позивачем долучено копію заяви від 18.01.2019, засвідчену ним особисто, яка адресована Управлінню праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривий Ріг ради.
Згідно ч.2    ст. 73 КАС України    предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу    (ч.1    ст.77 КАС України).
Отже, обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються заявлені у позові вимоги, покладений саме на позивача.
В даному випадку позивач, як то визначено вимогами вищенаведеної норми процесуального закону (ч.4    ст.161 КАС України), з метою доведення обставин, на яких ґрунтуються заявлені ним позовні вимоги долучив до позовної заяви копію особистої заяви від 18.01.2019. 
Отже, позивач надав суду ті докази, що були в нього в наявності. Що стосується інших доказів, то позивач заявив клопотання про їх витребування судом з відповідача.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що подані позивачем докази можуть бути перевірені та оцінені судом, зокрема, на предмет їх достатності, у відповідності до положень    статті 90 КАС України    вже на стадії розгляду справи. У разі ж необхідності, з метою з`ясування дійсних обставин справи, суд має право витребувати відповідні докази у відповідача в порядку    статті 80 КАС України.
При цьому, слід звернути увагу на положення частин 5, 6    статті 77 КАС України, за змістом яких суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Що стосується висновків суду першої інстанції щодо не зазначення позивачем відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а також відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
За змістом пунктів 6,7 частини 5    статті 160 КАС України    в позовній заяві зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
Під час перевірки поданої позовної заяви на відповідність зазначеним вимогам статті 160 КАС України судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що в заяві про звільнення від сплати судового збору, поданої одночасно із позовною заявою, позивачем в прохальній частині (п.6) зазначено, що заходи досудового врегулювання спору, забезпечення позову та доказів не вживалися. 
З приводу висновків суду першої інстанції стосовно не зазначення позивачем відомостей про наяність в нього або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додані до заяви. 
Відповідно до п.8 ч.5    ст.160 КАС України, в позовній заяві зазначаються відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
За змістом частини п`ятої    статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України    учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. 
З метою підтвердження обставин, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, позивач подав до суду заяву від 18.01.2019 в копії. Така скарга була  долучена позивачем як додаток до заяви від 18.03.2021, в якій останній зазначив, що оригінали документів, що подаються, знаходяться у відповідача (п.6). 
Отже, як то передбачено наведеною нормою процесуального закону, позивач, подаючи письмовий доказ в копії, зазначив про наявність його оригіналу у відповідача.
На вказані обставини суд першої інстанції не звернув увагу.
В той же час, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом.  
Строки звернення до адміністративного суду із позовом визначені статтею ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Так, згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Вказуючи на недотримання позивачем шестимісячного строку звернення до суду з позовом, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді (неприйняття рішення) на заяву (запит)  від 18.01.2019, в той же час із позовом до суду він звернувся лише 23.03.2021. 
Згідно частини 6    статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Отже, виходячи з приписів наведеної норми, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що саме на позивача покладений обов`язок щодо надання до суду із позовом, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду, не лише заяви про поновлення пропущеного строку, а й доказів поважності причин його пропуску. 
Між тим, як встановив суд першої інстанції, позивач до позовної заяви додав заяву про поновлення строку звернення до суду, проте, не надав доказів на підтвердження обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Згідно висновків викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі    Фогарді проти Сполученого Королівства, право доступу до суду не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням; вони дозволені тому, що право доступу до суду, в силу своєї природи, потребує регулювання з боку держави, а також і рішення Європейського суду з прав людини    Устименко проти України, яке набуло статусу остаточного 29.01.2016р., про те, що причини поважності пропуску строку звернення до суду повинні бути досліджені судом та повинні бути обґрунтованими та вмотивованими.
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За змістом процесуального закону поважною причиною пропуску строку звернення до суду може бути визнана така причина, яка носить ознаки об`єктивності та непереборності, пов`язана з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду.
Оскільки позивачем належними та достатніми доказами не була доведена, а судом першої інстанції не встановлена наявність обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду з позовом, то у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку, що позивачем пропущено строк з поважних причин.
З цих підстав суд першої інстанції обгрунтовано запропонував позивачу в ухвалі про залишення позовної заяви без руху надати до суду докази поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.  
Як свідчать матеріали справи, копія ухвали про залишення позовної заяви без руху двічі направлялась судом першої інстанції на поштову адресу позивача, яка вказана ним в позовній заяві, однак на адресу суду повертались конверти з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с.11, 13).
Згідно Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України “Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку” від 05 березня 2009 року №270 (зі змінами та доповненнями) після закінчення встановленого строку    зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.
Пунктом 4 частини шостої вказаної статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Згідно із частиною першою статті 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному    статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до змісту абзацу четвертого частини четвертої статті 124 КАС України у разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.
За правилами частини одинадцятої статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
При цьому беруться до уваги положення частини шостої    статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якими у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із копією ухвали про залишення позовної заяви без руху від 24.03.2021 не вручені адресату з незалежних від суду причин, а тому вважається, що така ухвала суду є врученою позивачу.
Суд зауважує, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а відповідно до частини другої    статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У своєму рішенні у справі “Пономарьов проти України” від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Таким чином, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Матеріали справи у справі свідчать про те, що позивач не виявив “необхідної старанності” з метою подання позову до суду, який би відповідав вимогам ст..161 КАС України.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року (справа №640/209945/18).
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Отже, оскільки у встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви, в частині надання доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом,  усунуті не були , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позову позивачу.
З огляду на викладене, враховуючи те, що повернення позову не позбавляє ОСОБА_1 процесуальної можливості повторно звернутися до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.315, ст.ст.316 321, 322, 325 КАС України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року по справі №160/4287/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки. які визначено ст..329 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 29.09.2022.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк