Номер провадження: 22-ц/813/6179/22 
Справа № 947/4652/20
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів Сегеди С.М., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання протиправним та скасування наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року №114-н «Про дисциплінарну відповідальність»,-
ВСТАНОВИВ:
04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання протиправним та скасування наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року №114-н «Про дисциплінарну відповідальність» (т.1, а.с.1-6).
16 грудня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання протиправним та скасування наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року №114-н «Про дисциплінарну відповідальність» задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ від 17.02.2020 №114-ц «про дисциплінарну відповідальність». Стягнуто з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок (т.2, а.с.55-62).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» - Хлопко Володимир Федорович подач апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (т.2, а.с.66-71).
13 червня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 . У поданому відзиві позивач наголошувала на тому, що вона не була вчасно проінформована про створення відділу правового забезпечення та діяла на підставі Положення про юридичну службу. Позивач вважає, що всі аргументи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди з рішенням суду, а тому просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2021 року залишити без змін (т.2, а.с.100-102).
05 жовтня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відповідь на відзив від Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», в якому апелянт вказує, що помилковим є твердження про створення відділу правового забезпечення 01.05.2020 року та наголошує на необґрунтованості доводів позивачки про необізнаність щодо змін в структурі підприємства.
23 листопада 2022 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання представника Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» - Хлопко Володимира Федоровича про проведення судового засідання, призначеного на 01 грудня 2022 року об 13 год 20 хв в режимі відеоконференції.
25 листопада 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання представника Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» - Хлопко Володимира Федоровича задоволено.
В судовому засіданні, призначеному на 01 грудня 2022 року, на відеозв`язку були присутні: представник відповідача - Хлопко Володимир Федорович .
Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності позивача.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обізнаності позивачки про зміну її функціональних обов`язків, а роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що позивачка працювала в Казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаді начальника юридичної служби з травня 2016 року.
17 лютого 2020 відповідачем видано накази: № 114-н «Про дисциплінарну відповідальність», № 107-к «Про звільнення» та № 110-к «Про внесення змін до наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 107-к «Про звільнення». Наказом від 17.02.2020 № 107-к «Про звільнення» зі змінами, внесеними наказом від 17.02.2020 № 110-к позивачку звільнено з посади начальника юридичної служби Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
У цій справі позивач оспорює наказ від 17.02.2020 № 114-ц «Про дисциплінарну відповідальність».
В ході розгляду справи, також було встановлено, що позивач звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання незаконним та скасування наказу від 17.02.2020 року № 107-к «Про звільнення» із змінами, внесеними наказом від 17.02.2020 року № 110-к «Про внесення змін до наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 107-к «Про звільнення» та поновлення її на посаді начальника юридичної служби казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року, яке залишено без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 20.08.2021 по справі № 947/4648/20 в частині визнання незаконним наказу про звільнення , поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді начальника юридичної служби Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», а в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішення суду першої інстанції змінено допущено негайне виконання рішення суду в частині негайного поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Крім того, 16 лютого 2022 року постановою Верховного суду касаційну скаргу казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року у незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 20 серпня 2021 року залишено без змін.
За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт наголошує на тому, що судом помилково вказано про необізнаність позивачки про створення та існування відділу правового забезпечення.
Апелянт вказує, що наказом КП «МПРС» від 04.11.2019 року №717-н «Про внесення змін до штатного розпису, затвердження та введення в дію організаційної структури КП «МПРС» і були внесені зміни до штатного розпису, також апелянт повідомляє, що вказаний наказ не досліджувався судом першої інстанції та відсутній в матеріалах справи, повідомляє, що копію вказаного наказу додано до апеляційної скарги.
Вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє та вважає за необхідне вказати наступне.
Порядок застосування дисциплінарних стягнень відповідно до статті 149 КЗпП передбачає обов`язок роботодавця зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.
Отже, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 23.05.2019 № 211 «Про встановлення контролю за станом організації правової роботи» встановлено контроль за станом організації правової роботи на підприємстві шляхом встановлення постійної (безстрокової) форми звітності: Звіт про стан ведення претензійно-позовної роботи (далі - Звіт) та Інформація про стан договірної роботи, які надаються до 5 числа кожного місяця, наступного за звітним. Відповідальність за своєчасне подання звіту покладено на юридичну службу.
Слід зазначити, що посилання апелянта на наказ від 04.11.2019 року не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, адже апелянтом не наведено обставин, які б свідчили про неможливість подання копії вказаного наказу під час розгляду справи.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що положенням про юридичну службу, затвердженого наказом КП «МПРС» від 27.05.2016 року № 29-н до структури юридичної служби входить сектор претензійно-правової роботи, на який покладено функції з ведення претензійно-позовної роботи.
04 лютого 2020 року позивачем на підпис тимчасово виконуючого обов`язки директора ОСОБА_4 надано відповідний звіт (на 7 аркушах) із супровідним листом. Звіт про стан ведення претензійно-позовної роботи юридичної служби підписаний начальником юридичної служби ОСОБА_1 та завідувачем сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби ОСОБА_6; супровідний лист до звіту завізований позивачкою 04.02.2020 року, тобто завчасно, до визначеного строку подання звіту.
Також слід вказати про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо свідомого не включення до звіту про стан претензійно-позовної роботи відділу правового забезпечення.
Так, організаційною структурою КП «МПРС», затвердженою наказом КП «МПРС» від 04.11.2019 року № 717-н передбачено структурний підрозділ «Юридична служба», в свою чергу відділ правового забезпечення відсутній.
Колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах справи міститься лист позивачки від 21.01.2020 року вих. № 37/18-20 на ім`я директора ОСОБА_3 , з якого вбачається, що позивачка повідомляє директора про те, що її не ознайомлено із наказом про створення відділу правового забезпечення, їх посадовими обов`язками та розподілом функцій між відділом правового забезпечення та юридичною службою.
Отже, ОСОБА_1 доведено факт про її необізнаність щодо існування відділу правового забезпечення ще до звернення до суду.
Загальним положенням про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 року № 1040 юридична служба державного підприємства утворюється як самостійний структурний підрозділ (пункт 2 Загального положення). Основним завданням юридичної служби є організація правової роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства, інших нормативних актів підприємством, їх керівниками та працівниками під час виконання покладених на них завдань і функціональних обов`язків, а також представлення інтересів підприємства в судах (пункт 4 Загального положення). Юридична служба підпорядковується безпосередньо керівникові підприємства (пункт 5 Загального положення).
Усі посадові інструкції, що розробляються на підприємствах, в установах, організаціях, повинні бути взаємопов`язаними, аби не допускати дублювання в роботі працівників (пункт 6 Розділу І Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України 29.12.2004 № 336 «Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності").
Згідно Статуту Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» директор підприємства здійснює поточне (оперативне) керівництво Підприємством; розподіляє обов`язки між заступниками та керівниками структурних підрозділів Підприємства; несе повну відповідальність за стан та діяльність Підприємства, а також за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом ( п. 6.5 Статуту КП «МПРС»). Тому, обов`язок проінформувати працівника про зміни в умовах праці лежить на керівнику підприємства.
Слід наголосити, що протокольною ухвалою суду від 22.09.2020 року у відповідача витребувані копії штатного розпису КП «Морська пошуково-рятувальна служба», діючого станом на 14.01.2020 року із доказами ознайомлення позивачки зі штатним розписом; копії організаційної структури КП «Морська пошуково-рятувальна служба», діючої станом на 14.01.2020 року із доказами ознайомлення позивачки з організаційною структурою; копії наказу від 30.04.2020 року № 280-н разом із додатками: організаційної структури та штатного розпису, які вводяться в дію з 01.05.2020 року.
З наданих відповідачем документів вбачається, що станом на 14.01.2020 штатний розпис та організаційна структура підприємства не передбачали наявності відділу правового забезпечення. З наказу від 30.04.2020 року № 280-н «Про затвердження і введення в дію організаційної та штатного розпису КП «МПРС» вбачається, що відділ правового забезпечення введений у штатний розпис з 01.05.2020 року. При цьому відповідачем не надано належних доказів ознайомлення ОСОБА_1 із документами, які б свідчили про її обізнаність стосовно створення на підприємстві відділу правового забезпечення.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про введення у штатний розпис відділу правового забезпечення 01.05.2020 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом, на початку аргументування апеляційної скарги, вказано про існування наказу від 04.11.2019 року про внесення змін до штатного розпису, яким було внесено зміни до штатного розпису та включено відділ правового забезпечення.
В свою чергу, наступним доводом апеляційної скарги є те, що 10.01.2020 року наказом №14-н внесені зміни та введено в штатний розпис відділ правового забезпечення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що доказів наведеного апелянтом не надано.
Отже, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції з огляду на їх необґрунтованість та непідтвердженість.
Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги щодо обізнаності позивачки про введення в штатний розпис відділу правового забезпечення у зв`язку з підписанням ОСОБА_1 актів прийому-передачі вказаному відділу низки справ, дивлячись на таке.
Із наявних в матеріалах справи актів приймання-передачі не вбачається з якою метою справи передавалися до відділу правового забезпечення та які функції покладено на цей відділ, не визначено відповідальних осіб.
Також суд наголошує, що крім вказаних актів та наказів про внесення змін до штатного розпису відділ правового забезпечення не фігурує в жодних документах комунального підприємства.
Слід наголосити, що трудове законодавство не вимагає від працівника керуватися припущеннями, навпаки, вимагає працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни (стаття 139 КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права й обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці.
Роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України). Роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17).
Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обізнаності позивачки про зміну її функціональних обов`язків.
Крім того, не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги щодо того, що поясненнями свідків доведено наявність належного інформування позивачки про недоліки у виконанні обов`язків щодо поданого звіту, адже пояснення свідка ОСОБА_4 свідчать про те, що чіткої вказівки ОСОБА_1 внести до звіту інформацію відділу правового забезпечення не надавалось, про недоліки у звіті свідок проінформував безпосереднього виконавця документа юрисконсульта ОСОБА_5 . Свідок ОСОБА_5 підтвердив, що спілкування щодо подання звіту на підпис відбувалось між ним та ОСОБА_4 , при цьому чіткої вказівки, яка саме інформація має бути додана до звіту не отримував (звукозапис судових засідань від 28.04.2021, 24.05.2021 та 10.06.2021).
Виходячи із викладеного, колегія суддів не вбачає доводи апеляційної скарги такими, що спростовують висновки суду першої інстанції та звертає увагу на те, що загалом, твердження, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до непогодження відповідача із рішенням суду в загальному та переоцінкою вже досліджених судом першої інстанції доказів.
Тому, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання протиправним та скасування наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року №114-н «Про дисциплінарну відповідальність»- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 12.12.2022 року. 

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.