ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/2966/21  Номер провадження 22-ц/814/1917/22	Головуючий у 1-й інстанції Рубіжний  С.О.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,
суддів:  Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року у складі судді Рубіжного С.О.,
по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року заявник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Малойваного Євгена Ігоровича звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Заява обґрунтована тим, що громадянин Йорданії ОСОБА_1 , у 1981 році прибув до Української РСР з метою навчання.
Після закінчення підготовчого факультету Харківського державного університету навчався у ХМІ.
З 1983 року по 1988 рік проходив навчання у Харківському інституті інженерів комунального будівництва (нині Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова) за спеціальністю «Міське будування».
09 лютого 1986 року заявник одружився на громадянці України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подружжя народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З 22.10.1988 р. по 30.05.1989 р. заявник працював у Харківському автомобільно-дорожньому інституті на посаді інженера кафедри, а з 19.11.1990 р. по 15.07.1991 р. - у Інституті Укргорбудпроект на посаді інженера.
15 липня 1991 року заявник був звільнений із займаної посади у зв`язку із вступом до аспірантури.
Після звільнення з роботи заявник продовжив проживати у АДРЕСА_1 з метою вступу до аспірантури та подальшого навчання.
10 липня 1991 р. відділом віз та реєстрації УВС Харківської облради заявнику було видано довіку про постійне проживання за вказаною адресою.
Заявник проживав у м. Харкові безперервно до 1992 року, після чого виїхав до Йорданії на роботу.
Заявник ОСОБА_1 вказав, що станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р. постійно проживав на території України у зв`язку з чим має право на оформлення належності до громадянства України, однак не може надати до ГУ ДМС України в Харківській області документи, що підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р.
На підставі вищевикладеного, заявник просив суд встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Йорданії, до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
В задоволені іншої частини заяви відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення та підтверджується поданими заявником доказами.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржив представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевий суд помилково вийшов за межі заявлених вимог ОСОБА_1 , що є порушенням норм процесуального права.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.
Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 17 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи громадянин Йорданії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у 1981 році прибув до Української РСР з метою навчання.
Після закінчення підготовчого факультету Харківського державного університету навчався у ХМІ.
З 1983 року по 1988 рік проходив навчання у Харківському інституті інженерів комунального будівництва (нині Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова) за спеціальністю «Міське будування», що підтверджується характеристикою-рекомендацією та випискою із залікової відомості ХІІКС № 807 від 02.07.1988 р. (а.с.10-13).
У цей період заявнику неодноразово видавалися візи на постійне проживання в УРСР, відмітки про що маються у його паспорті № НОМЕР_1 (а.с. 8-9).
09 лютого 1986 року заявником було укладено шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу № НОМЕР_2 від 19.09.1989 року (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 18.09.1989 року (а.с. 15).
З 22.10.1988 р. по 30.05.1989 р. заявник працював у Харківському автомобільно-дорожньому інституті на посаді інженера кафедри, а з 19.11.1990 р. по 15.07.1991 р. у Інституті Укргорбудпроект на посаді інженера.
15 липня 1991 року заявник був звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв`язку із вступом до аспірантури.
Дані обставини підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_4 , характеристикою-рекомендацією директора Державного проектного інституту «Укргорбудпроект», візою серії НОМЕР_5 від 17.10.1989 р. (а.с. 16, 17,18).
Після звільнення з роботи заявник продовжив проживати у  АДРЕСА_1 з метою вступу до аспірантури та подальшого навчання, що підтверджується довідками від 15.02.1991 р. та від 24.05.1991 р. (а.с. 19-20).
10 липня 1991 р. відділом віз та реєстрації УВС Харківської облради заявнику було видано довіку про постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).
Місцевий суд своє рішення мотивував тим, що надані суду заявником докази доводять той факт, що ОСОБА_1  проживав у м. Харкові безперервно до 1992 року. Суд зазначив, що ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», на яку посилається заявник, як на підставу встановлення факту проживання на території України станом на 13.11.1991 року не поширюється на дані правовідносини, та не породжує для нього правові наслідки, проте відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» однією із підстав для набуття громадянства є проживання на території, яка стала територією України, тому суд уникаючи надмірного формалізму прийшов до висновку про часткове задоволення заяви та встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Йорданії, до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». 
Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання заявником громадянства України.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, посилався одночасно і на статтю 3 (належність до громадянства України) і на статтю 8 (набуття громадянства України за територіальним походженням) Закону України «Про громадянство» (далі – Закон № 2235-III).
Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства. 
Так, відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 р., в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 р., затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_6 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_6 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).
Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.
Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.
Системний аналіз положень Закону № 2235-III та Порядку № 215/2001 свідчить, що для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
Доводи апеляційної скарги щодо виходу місцевим судом за межі заявлених вимог колегія суддів відхиляє з наступних підстав. 
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що за висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле протии Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Проаналізувавши зазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України. 
   Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                       О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин