Постанова
Іменем України                           
                                           
05 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 352/2523/19
провадження № 61-6340св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., 
Максюти І. О., Фединяка В. Д., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна.
Позов мотивувала тим, що з 01 вересня 1978 року вона перебуває 
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі вони за спільні кошти збудували житловий будинок на АДРЕСА_1 . У грудні 2019 році їй стало відомо про те, що право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_3 . В той же час ОСОБА_3 ніколи не вселялась та не проживала у будинку, не брала участі в утриманні цього майна, житлово-комунальні послуги не оплачувала.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вона дізналась, 
що ОСОБА_3 зареєструвала право власності і на інше майно: нежитлове приміщення № 5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; домоволодіння, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_3 ; чотирикімнатну квартиру, 
що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_4 . 
Позивач вважає, що власниками зазначеного майна є вона та ОСОБА_2 , оскільки спірна нерухомість придбана за їхні спільні кошти. Дії щодо пошуку нерухомості, її огляду, визначення істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема ціну, реалізації таких істотних умов здійснювались безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 , натомість відповідач ОСОБА_3 участі в підборі для купівлі та визначенні істотних умов договору купівлі-продажу не брала. Крім того, вона не мала можливості придбати усі ці об`єкти нерухомого майна.
Враховуючи, що спірне нерухоме майно набуто подружжям ОСОБА_4 час шлюбу, то це майно належить їй та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а отже, вона має право на 1/2 частини спірних об`єктів нерухомого майна.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд: 
- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_3 на житловий будинок 
АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 ; 
- визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 жовтня 2010 року та договір купівлі-продажу домоволодіння від 10 лютого 2010 року недійсними в частині покупця, зокрема в частині зазначення в договорах покупцем ОСОБА_3 
- перевести за цими договором на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права і обов`язки покупця. 
- визнати житловий будинок АДРЕСА_6 , нежитлове приміщення № 5 в АДРЕСА_2 , домоволодіння 
АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_5 спільним майном подружжя 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на 
1/2 частини цього майна.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року 
ОСОБА_1 поновлено строк на подання заяви про залишення без розгляду позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру 
АДРЕСА_5 ; визнання квартири спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частини вказаної квартири залишено без розгляду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності 
за ОСОБА_3 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . Визнано житловий будинок спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку.
Визнано договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2010 року недійсним 
в частині зазначення у договорі покупцем ОСОБА_3 . 
Переведено на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за цим договором права і обов`язки покупця нежитлового приміщення загальною площею 
54 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . 
Визнано вказане нежитлове приміщення спільним майном подружжя та визнано за   ОСОБА_5 право власності на його 1/2 частини.
Визнано договір купівлі-продажу від 10 лютого 2010 року недійсним в частині зазначення у договорі покупцем ОСОБА_3 . 
Переведено на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права і обов`язки покупця домоволодіння, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_3 .
Визнано це домоволодіння спільним майном подружжя та визнано 
за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини цього майна.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановленим є факт будівництва житлового будинку на     АДРЕСА_6 сім`єю ОСОБА_4 . Оскільки вказаний будинок побудовано під час перебування сторін у шлюбі, 
то це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 
і підлягає поділу між ними у рівних частках.А отже,за    ОСОБА_1  необхідно визнати право власності на 1/2 частиницього житлового будинку. Відповідно підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на житловий будинок на             АДРЕСА_6 за відповідачкою ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції установив, що дії щодо пошуку домоволодіння на 
АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення 
АДРЕСА_8 , їх огляд, визначення істотних умов договорів купівлі-продажу, зокрема ціну, та реалізація їхніх умов, здійснював безпосередньо ОСОБА_2 . Зібраними доказами підтверджено, що вказані об`єкти були придбанні за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та для потреб їхньої сім`ї. Наслідком оформлення спірної нерухомості на ОСОБА_3 спричинило виникнення розбіжностей між волею реального покупця та її зовнішнім виявом. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність договорукупівлі-продажу домоволодіння та договору купівлі-продажу нежитлових приміщень в частині покупця з моменту вчинення правочинів. Належними покупцями за цими правочинами суд визнавподружжя    ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 . 
Установивши, що нежитлове приміщення та домоволодіння на 
 АДРЕСА_3 набуте під час шлюбу, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за  ОСОБА_1 право власності на 1/2 частиницього майна.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня                       2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 21 грудня 2021 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на         АДРЕСА_6 , визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за  ОСОБА_1 права власності на 
1/2 частини цього майна, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не порушувалося питання щодо оспорення правомірності набуття відповідачкою права власності на вказаний будинок, позовних вимог про визнання недійсними рішень Чукалівської сільської ради, на підставі яких вона набула право власності на нерухоме майно, свідоцтва на право власності   ОСОБА_1 не заявлялося. Правомірність набуття права власності відповідача не спростована, відповідно, підстави для скасування державної реєстрації у суду були відсутні.
Укладення    ОСОБА_2 19 лютого 2008 року договору на розробку робочого проекту спірного будинку не є достатнім доказом, який підтверджує факт будівництва спірного будинку подружжям ОСОБА_4 . Не можуть бути доказами будівництва спірного будинку подружжям і надані стороною позивачки докази здійснення ОСОБА_2 оплати за будівництво сауни, басейну, технічні умови про приєднання житлового будинку до централізованих систем водопостачання і каналізації м. Івано-Франківська, договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, оскільки такі датовані 2010, 2012, 2013 роками та не підтверджують факт будівництва подружжям ОСОБА_4 у 2007-2008 році спірного будинку.
Разом з тим навіть за такої участі    ОСОБА_2 у благоустрої будинку, такі дії не свідчать про участь у будівництві подружжя, яку доводить позивач. Така участь не породжує право власності і не може розцінюватися як будівництво будинку за кошти подружжя.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності за     ОСОБА_3 на житловий будинок      
      АДРЕСА_6 , визнання цього будинку спільним майном подружжя та визнання за   ОСОБА_1 права власності на 1/2 частиницього будинку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя    ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 прав та обов`язків покупця, визнання домоволодіння та нежитлового приміщення спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частиницього майна, апеляційний суд виходив з того, що зазначені позовні вимоги пред`явлені за неналежного суб`єктного складу відповідачів, 
що є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні. 
Так, пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,   ОСОБА_1 відповідачем зазначила лише одну сторону оспорюваних правочинів - покупця   ОСОБА_3 , продавців нерухомого майна не було зазначено як відповідачів, клопотань про залучення співвідповідачів до участі у справі не заявлено.
Позовна вимога про визнання права власності є похідною, тому також не підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2022 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції. 
25 липня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник посилається на пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 521/17654/15 (провадження № 61-2858св18), від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19), від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).
Апеляційний суд не звернув уваги, що у справі, яка розглядається, позовні вимоги про визнання договорів частково недійсними в частині покупця поєднано з вимогою про переведення прав покупця за цим договором на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_5 права власності на його 1/2 частини. Тобто, позовних вимог стосовно продавців за правочинами заявлено не було, вказані особи визнавали факт укладення договорів з ОСОБА_2 та отримання коштів виключно від нього, рішення у справі жодним чином не впливали на їхні права та обв`язки, як сторін укладених правочинів.
Апеляційний суд зобов`язаний був зробити оцінку доказів, поданих сторонами, для встановлення всіх обставин справи, оскільки це є одним із завдань судів як першої, так і апеляційної інстанцій. Проте суд апеляційної інстанції безпідставно ухилився від оцінки всіх доказів у справі і встановлення усіх обставин, помилково послався на неналежність відповідачів у справі, хоча всі досліджені в судовому засіданні докази підтверджують, що житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_6 , був збудований за кошти та силами ОСОБА_2 . 
Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, не перевірив усіх доводів сторін й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин.
Відзиви на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 вересня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 37 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с. 9, т. 1).
Щодо житлового будинку на АДРЕСА_6 установлено таке. 
Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 31 липня 2007 року надано дозвіл ОСОБА_3 на початок будівництва індивідуального житлового будинку на приватизованій ділянці площею 0,0516 га в АДРЕСА_6 (а.с. 89, т. 1).
Цього ж дня виконавчий комітет Чукалівської сільської ради розглянув заяви ОСОБА_3 та прийняв рішення, якими надав їй дозвіл на електрифікацію та газифікацію житлового будинку в 
АДРЕСА_6 (а.с. 87, 88, т. 1).
У 2007 році відділом архітектури і містобудування Тисменицької ради виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, забудовником якого є ОСОБА_3 , адреса будівництва: АДРЕСА_6 (а.с. 83 т. 1).
На підставі замовлення ОСОБА_3 від 18 вересня 2007 року 
№ 02/1087 госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро при відділі містобудування і архітектури Тисменицької районної державної адміністрації виготовлено архітектурно-планувальне завдання на проектування житлового будинку на АДРЕСА_2 (а.с. 85, т. 1).
16 листопада 2007 року ОСОБА_3 видано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва цього індивідуального житлового будинку (а.с. 84, т. 1).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради 
від 26 серпня 2008 року, розглянувши заяву ОСОБА_3 виконавчий комітет сільської ради вирішив визнати право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_6 за ОСОБА_3 . Зобов`язано Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації виготовити свідоцтво про право власності (а.с. 90, т. 1).
На підставі цього рішення 01 жовтня 2008 року Чукалівська сільська рада видала ОСОБА_3 свідоцтво на право власності на зазначене домоволодіння (а.с. 91, т. 1).
18 вересня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_6 . Рік побудови житлового будинку, загальною площею 412,4 кв. м, зазначено 2008 року (а.с. 12-17, т. 2).
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 
01 жовтня 2008 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності домоволодіння на АДРЕСА_6 
за ОСОБА_3 . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності від 01 жовтня 2008 року (а.с. 92, т. 1). 
ОСОБА_1 вважає житловий будинок на АДРЕСА_6 спільним майном подружжя - її та ОСОБА_2 , оскільки він побудований за час шлюбу саме ОСОБА_2 та за спільні кошти. 
На підтвердження доводів щодо будівництва житлового будинку 
на АДРЕСА_6 подружжям ОСОБА_4 позивач надала договір № 9-02/08 на розробку проектно-технічної продукції від 19 лютого 2008 року, укладений між підприємством «Науково-творча майстерня «Архітрав» Прикарпатського центру Української академії архітектури та ОСОБА_2 .
Відповідно до пункту 1.1 цього договору замовник ОСОБА_2 доручає, 
а виконавець приймає на себе розробку робочого проекту індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_6 .
За виконану проектно-технічну продукцію замовник оплачує виконавцю 
8 300,00 грн без ПДВ (п. 2.1 договору) (а.с.9-10, т. 2).
Відповідно до акта здачі-приймання проектно-технічної продукції за договором від 19 лютого 2008 року № 09/02-08 ОСОБА_2 21 травня 
2008 року прийняв роботу (а.с. 11, т. 2).
За прибутково касовими ордерами від 05 квітня 2010 року № 7 
та від 21 квітня 2010 року № 14 ОСОБА_2 здійснив оплату в сумі 
110 000,00 грн за будівництво басейну та в сумі 36 524,00 грн за будівництво сауни за адресою: 
АДРЕСА_6 (а.с. 25, 26, т. 2).
Згідно з листа ПП «ТЕРМОСЕРВІС», актів виконаних робіт по технічному обслуговуванню від 02 вересня 2012 року, від 02 вересня 2013 року 
у вказаному спірному будинку встановлено газовий котел, споживачем вказано ОСОБА_2 (а.с. 56-60, т. 2).
Відповідно до технічних умов від 13 листопада 2012 року № 397 про приєднання житлового будинку, який проектується (підлягає реконструкції) до централізованих систем водопостачання і каналізації м. Івано-Франківська, його замовником є ОСОБА_6 , адреса об`єкта: 
АДРЕСА_6 (а.с. 62-63, т. 2).
17 жовтня 2013 року між КП «Івано-Франківськводотехпром» та ОСОБА_6 укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, адреса: 
АДРЕСА_6 (а.с. 64-67, т. 2).
Згідно з актом обстеження технічного стану самовільно збудованих мереж господарсько-побутової каналізації до ж/б АДРЕСА_6 , замовником якого є ОСОБА_6 , проведено огляд виконаних робіт з влаштування господарсько-побутової каналізації на 
АДРЕСА_6 (а.с. 75-78, т. 2).
Відповідно до гарантійного паспорта від 16 травня 2014 року за адресою: 
АДРЕСА_6 , встановлено котел, замовником вказано ОСОБА_6 (а.с. 79-80, т. 2).
Щодо домоволодіння на АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення за адресою: приміщення АДРЕСА_8 , установлено таке.
10 лютого 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого остання прийняла у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_3 . Купівлю-продаж домоволодіння здійснено за 620 549,00 грн 
(а.с. 122-123, т. 1).
09 жовтня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого остання придбала 
у власність нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м, 
що знаходиться за адресою: приміщення АДРЕСА_8 . Продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 117 990,00 грн (а.с. 133-134, т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на АДРЕСА_6 , визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини цього майна.
Звертаючись до суду із зазначеними позовними вимогами, ОСОБА_1 посилалась на те, що цей будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_4 , оскільки побудований ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а отже, проведена державна реєстрація права власності на це майно за ОСОБА_3 є незаконною та підлягає скасуванню.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України.
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, 
яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Частиною другою статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції, яка була чинною до 12 березня 2011 року) передбачено, що відповідно до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, вирішують, зокрема питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій.
Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» 
(в редакції на час будівництва будинку) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів 
у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій».
За змістом статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій» 
(у редакції, чинній на момент будівництва будинку) фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво. Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.
Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, 
яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) звертала увагу на те, 
що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом і потрібних для виникнення такого права.
Статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» (у редакції, чинній станом на 2008 рік, тобто рік побудови будинку за технічним паспортом) передбачалось, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об`єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року, інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих 
у межах повноважень, визначених законом. 
Установлено, що саме ОСОБА_3 рішенням виконкому Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 31 липня 2007 року надано дозвіл на початок будівництва індивідуального житлового будинку на приватизованій ділянці площею 0,0516 га в 
АДРЕСА_6 , надано дозвіл на електрифікацію та газифікацію житлового будинку, відділом архітектури і містобудування Тисменицької ради виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за адресою АДРЕСА_6 , забудовником значиться саме 
ОСОБА_3 , на підставі її замовлення від 18 вересня 2007 року виготовлено архітектурно-планувальне завдання на проектування житлового будинку, а 16 листопада 2007 року на її ім`я видано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва цього індивідуального житлового будинку.
ОСОБА_3 є власником житлового будинку 
АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 01 жовтня 2008 року, виданого Чукалівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області на підставі рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року. Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване за відповідачем 01 жовтня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації.
Звернувшись до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на    АДРЕСА_6 , визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання 
за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини цього майна, позивач обмежилась доведенням обставин неправомірності реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_3 з тих підстав, що це нерухоме майно було збудоване ОСОБА_1 за час шлюбу та за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 .
Разом з тим позивач не заявляла позовних вимог про визнання незаконними і скасування рішень Чукалівської сільської ради, на підставі яких 
ОСОБА_3 оформила і набула право власності на спірне нерухоме майно, а також вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на це майно, виданого ОСОБА_3 . 
Правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на вказаний будинок, законність отримання нею дозвільної документації на забудову земельної ділянки та будівництво будинку позивач не оспорювала.  
За умов неспростування правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірний житловий будинок, яке оформлене з видачею правовстановлюючого документа, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності відповідача на це майно та правильно виходив з того, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом 
і потрібних для виникнення такого права.
Установивши наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив 
у задоволенні похідних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 його частини за позивачем.
Доводи касаційної скарги позивача не спростовують правильність висновків апеляційного суду в частині вирішення зазначених позовних вимог та зводяться до доведення необхідності надання переваги доказам, які, 
за її аргументами, підтверджують належність спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя.
Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доказам, на які посилалась позивач в обґрунтування зазначених позовних вимог, 
та виходив з того, що подані нею докази, зокрема договір на розробку робочого проекту будинку, укладений ОСОБА_2 , здійснення останнім оплати за будівництво сауни, басейну, технічні умови про приєднання житлового будинку до централізованих систем водопостачання і каналізації 
м. Івано-Франківську, договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, не є достатнім доказом, який підтверджує факт будівництва спірного будинку подружжям ОСОБА_4 .
Апеляційний суд правильно виходив з того, що навіть за участі 
ОСОБА_2 у благоустрої будинку, такі дії не свідчать про участь 
у будівництві подружжя, яку доводить позивач. Така участь не породжує право власності і не може розцінюватися як будівництво будинку за кошти подружжя.
За таких обставин постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок на 
 АДРЕСА_6 , визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини цього майна, відповідають вимогам закону щодо законності та обґрунтованості судового рішення, тому в силу положень статті 410 ЦПК України залишається колегією суддів у цій частині без змін. 
Щодо позовних вимог про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прав та обов`язків покупця, визнання домоволодіння 
на АДРЕСА_3 , та нежитлового приміщення за адресою: приміщення 
АДРЕСА_8 , спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини цього майна.
Відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ці вимоги пред`явлені з порушенням суб`єктного складу учасників, оскільки до участі у справі не залучено як відповідачів продавців нерухомого майна за договорами купівлі-продажу, недійсність яких оспорюється у цій справі. 
Разом з тим апеляційний суд не врахував такого.
Згідно зі статтями 6, 11та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 
ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю між сторонами договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України) застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 ЦК України тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20)).
Характерним для переведення прав та обов`язків покупця як способу
захисту є те, що він застосовується лише в тих випадках, коли покупцем є третя особа - не співвласник.
Особливістю такого способу захисту є той факт, що відбувається заміна сторони в договорі купівлі-продажу: покупцем стає особа, чиє переважне право порушено і який звернувся з відповідним позовом. До нього переходить весь комплекс прав та обов`язків за оспорюваним договором.
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 
2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що недотримання вимог статті 362 
ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупця.
Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину  недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК України.
При цьому нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції,
як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження 
№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 
2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна в частині покупця, переведення на подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прав і обов`язків покупця, позивач посилалась на те, що спірне майно придбано за спільні кошти подружжя, а дійсним покупцем є ОСОБА_1 .
Зазначені позовні вимоги фактично спрямовані, в тому числі на набуття ОСОБА_1 , який є відповідачем у справі, прав на нерухоме майно, зокрема шляхом визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу цього майна та переведення прав покупця за цими правочинами на подружжя ОСОБА_4 .
Проте ОСОБА_1 , якого позивач вважає дійсним покупцем нерухомого майна, не є позивачем у цій справі, не пред`являв жодних позовних вимог, в тому числі вимог про визнання правочинів частково недійсними, переведення на нього прав покупця, та з відповідним позовом у цій справі не звертався, а позивач процесуальної дієздатності щодо пред`явлення позовних вимог у його інтересах не має.
Переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу передбачено у частині четвертій статті 362 ЦК України та можливе за умов продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі. Разом з тим ОСОБА_1 не є продавцем частки у спільному майні подружжя ОСОБА_4 за спірними договорами купівлі-продажу, а позивач не посилалась на порушення її будь-якого переважного права.
Заявлена у цій справі вимога про переведення прав і обов`язків покупця за спірними договорами купівлі-продажу фактично спрямована не на захист порушеного переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, а на набуття права власності на нерухоме майно за правочинами, укладеними між іншими особами та щодо майна, співвласниками і продавцями якого  подружжя ОСОБА_4 на момент укладення цих договорів не було.   
При цьому нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу від 20 жовтня 2010 року та від 10 лютого 2010 року недійсними у частині покупця та переведення права покупця не підлягають задоволенню саме з наведених у цій постанові підстав (обрання позивачем неналежного способу захисту), а не з підстав порушення суб`єктного складу учасників, як відмовлено судом апеляційної інстанції. 
З урахуванням наведеного не підлягають задоволенню похідні від зазначених вимог вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ідеальну частку у цьому майні.
Доводи касаційної скарги позивача про необхідність застосування до її позову положень статті 235 ЦК України про удаваність правочину в частині покупця є необґрунтованими, оскільки зазначені підстави не були предметом позовних вимог, а виходити за межі позову нормами статей 12, 13, 400 ЦПК України заборонено.
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження 
№ 61-2308св19), відповідно до якого, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.
Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15 (провадження 
№ 61-14680сво20) відступив від цього висновку, а також від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19 (провадження № 61-1188св 21), та зазначив, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 
ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Ураховуючи викладене, колегія суддів, на підставі статті 412 ЦПК України, змінює прийняту апеляційним судом постанову в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя прав покупця, визнання домоволодіння та нежитлового приміщення спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини цього майна та викладає її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Щодо судових витрат                 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржуване у цій справі судове рішення змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову, зокрема відмовлено у позові з інших підстав ніж виходив апеляційний суд, в іншій частині постанова апеляційного суду залишена без змін, тобто фактично не відбулось задоволення жодної із вимог позивача, колегія суддів не вбачає підстав для розподілу судових витрат, у тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір, інші судові витрати, у разі відмови у позові, покладається на позивача.  
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя прав та обов`язків покупця, визнання домоволодіння та нежитлового приміщення спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини цього майна, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
                                                                                                            Р. А. Лідовець
                                                                                                             Ю. В. Черняк