КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/1198/20                                                            Головуючий у І інстанції Саламон О.Б.
Провадження №22-ц/824/9102/2022                                        Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
05 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів:Писаної Т. А., Приходька К.П.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Погребняк Гліб Володимирович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -
 
УСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача ОСОБА_1 та просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  36/100 частини кв.  АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати загальною площею 18, 40 кв.м, житловою площею - 11, 40 кв.м.
В обґрунтування позову зазначала, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її, позивача, мати - ОСОБА_5 , якій на праві власності належало 36/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.06.1995 та технічним паспортом, який є складовою частиною зазначеного свідоцтва. 
22 серпня 1995 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким заповіла своїй донці - позивачу ОСОБА_2 належне їй на праві власності нерухоме майно. 
26 грудня 2001 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадкове майно складається, серед іншого, з 36/100 частин кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира в цілому складається з двох кімнат загальною площею - 50,70 кв.м., в тому числі жилою - 30,30 кв. метрів. 36/100 частин квартири, що успадковується, складаються з однієї кімнати загальною площею 18,40 кв.м., житловою площею - 11,40 кв.м. 08 лютого 2002 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації було здійснено запис у реєстрову книгу за реєстровим номером № 3400про реєстрацію на праві приватної власності за позивачем 36/100 частин кв. АДРЕСА_1 , про що свідчить реєстраційний напис на зворотньому боці свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
17 грудня 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса та отримала інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до даних якої одноособовим власником кв. АДРЕСА_1 значиться відповідач. Позивач зазначила, що жодних дій, які направлені на відчуження її нерухомого майна, вона не вчиняла, жодних договорів не підписувала. Таким чином, позивач вважає, що 36/100 частин кв. АДРЕСА_1 вибули з її володіння не з її волі іншим шляхом.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36/100 частин квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати загальною площею 18,40 кв.м, житловою площею - 11,40 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 900, 80 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, зокрема обставинам, які вказували, що позивач протягом вісімнадцяти років не могла не знати про те, що її майно вибуло з її володіння поза її волею.
Вказує також на неправильне застосування норм матеріального права щодо витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13 листопада 2019 року (справа №645/4220/16-ц).
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимогу позивача щодо скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. про реєстрацію прав та їх обтяжень та не вирішив її в оскаржуваному рішенні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_6 посилаються на необґрунтованість доводів скарги, просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказують, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно застосував положення п. 3 ч. 1 статті 388 ЦК України, які регламентують право власника витребувати майно з чужого незаконного володіння. Щодо вимог відповідача про застосування позовної давності, позивач зазначає, що в ході розгляду справи судом першої інстанції вірно було встановлено, що ОСОБА_7 не мала навіть підстав підозрювати, що її майно ще в 2010 році було відчужене сторонніми особами, які не мали на те жодного права, оскільки до жовтня 2019 року вона оплачувала утримання прибудинкової території та вивезення сміття як співвласник квартири. Коли в листопаді та грудні 2019 року їй припинили надсилати квитанції на оплату утримання будинку та прибудинкової території, а також за вивезення сміття, вона звернулась до КП «Керуючої компанії Деснянського району» та дізналась про те, що квартира зареєстрована за відповідачем. Одразу після цього в грудні 2019 року нею був поданий позов, тому вважає себе такою, що не пропустила строк позовної давності.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Денисенко С.В. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені в ній доводи.
Позивач ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Кшевецька І.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували.
Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Глухенький О.А. підтримав апеляційну скаргу відповідача, проси її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, виходив із того, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_2 не з її волі, а тому має бути повернуто у її власність.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, судом першої інстанції встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 від 04.05.2001, а також свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу. (т.1 а.с.12-14)
ОСОБА_5 на праві власності належало 36/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.06.1995 та технічним паспортом, який є складовою частиною зазначеного свідоцтва. (т.1 а.с.15-16)
22 серпня 1995 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким вона заповіла своїй донці - ОСОБА_2 належне їй на праві власності нерухоме майно. (т.1 а.с.18)
26 грудня 2001 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадкове майно складається, серед іншого, з 36/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира в цілому складається з двох кімнат загальною площею - 50,70 кв.м., в тому числі жилою - 30,30 кв.м. 36/100 частин квартири, що успадковується, складаються з однієї кімнати загальною площею 18,40 кв.м., житловою площею - 11,40 кв.м.(т.1 а.с.19)
08 лютого 2002 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації було здійснено запис у реєстрову книгу № д. 814-169 за реєстровим номером № 3400 про реєстрацію на праві приватної власностіза позивачем - ОСОБА_2 36/100 частин кв. АДРЕСА_1 , про що свідчить реєстраційний напис на зворотньому боці свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
17 грудня 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса та отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де зазначено одноособовим власником кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Крім того, судом першої інстанції встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що 17 травня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Смірновим І.В. було посвідчено договір дарування, у відповідності до якого ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (дарувальники) подарували у власність ОСОБА_4 (обдарована) - квартиру АДРЕСА_1 . 
В подальшому 15 липня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. посвідчено договір купівлі - продажу, у відповідності до якого ОСОБА_4 (продавець) продала ОСОБА_3 (покупець) - квартиру АДРЕСА_1 .
28 грудня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Погребняк В.Г. посвідчено договір купівлі - продажу, у відповідності до якого ОСОБА_3 (продавець) продала квартиру.  АДРЕСА_1  ОСОБА_1 (покупець).
Таким чином, станом на день розгляду справи судом першої інстанції власником квапртири АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_1 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2021 року задоволено клопотання представника позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
Згідно з Висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №754/1198/20 від 01.09.2021 року, підпис від імені дарувальника - позивача ОСОБА_2 на договорі дарування від 17 травня 2010 року виконано писальним приладом без застосування технічних засобів без попередньої підготовки. Підпис від імені дарувальника позивача ОСОБА_2 на договорі дарування від 17 травня 2010 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. (т.2 а.с.191-194)
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
З огляду на вказане, встановивши, що договір дарування від 17 травня 2010 року вчинений без волевиявлення позивача ОСОБА_2 , що також підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_2 не з її волі, за договором, який вона не підписувала, у зв`язку із чим ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 не мали правових підстав для її подальшого відчуження, що вказує на наявність передбачених статтею 388 ЦК України підстав для витребування спірної частини квартири від ОСОБА_1 на користь позивача, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав позивача як власника цього майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що факт незаконного відчуження квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, не можуть бути взяті до уваги. Пунктом 3 ч. 1 статті 388 ЦК України закріплена імперативна норма, яка надає право власнику витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному його власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Положеннями статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і майном .
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, наприклад, рішення Європейського суду з прав людини у справах Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний , публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар . При цьому з питань оцінки пропорційності Європейського суду з прав людини, як і з питань наявності суспільного , публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду , за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність. Для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуто у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Враховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, відсутні підстави для висновку про невідповідність заходу втручання у право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці Європейського суду з прав людини.
Витребування майна, яке належить  ОСОБА_2 , що вибуло з її володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між її інтересами та інтересами відповідачів.
При цьому  ОСОБА_1 , не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку передбаченому статтею 661 ЦК України .
Висновки суду першої інстанції  за встановлених обставин не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі 641/9904/16-ц.
Колегія суддів апеляційного суду також не погоджується із доводами відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, які регламентують порядок застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем такий строк не пропущений.
Звертаючись до суду із позовом у грудні 2019 року, ОСОБА_2 зазначала, що дізналась про порушення свого права у листопаді/грудні 2019 року, коли перестала отримувати квитанції про оплату послуг утримання будинку та прибудинкової території, вивезення сміття щодо спірної квартири. Вказані доводи відповідачем спростовані не були. Інших доказів, які свідчили про те, що позивачці було відомо або могло стати відомо про порушення її права раніше, відповідачем не надано та судом не здобуто.
Щодо ненадання правової оцінки позовній вимозі про скасування рішення державного реєстратора  - приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та не вирішення її, слід зазначити, що суд першої інстанції розглядав справу з урахуванням вимог позовної заяви в редакції від 05.10.2020 року, яка була прийнята судом (том 1 ст. 174-177)
З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у справі доказах, є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 рокузалишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 21 жовтня 2022 року.

 
Суддя-доповідач                                                          Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                         Писана Т.А.
 
                                                                                     Приходько К.П.