ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 жовтня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/7209/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
за участю: представника відповідача Макаревич А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні   в місті Дніпро  апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській  області, ОСОБА_1    
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 10.08.2022 року, (суддя суду першої інстанції Кучугурна Н.В.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/7209/22  за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, наказу,  та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
          19 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          - визнати формулювання причини та дати звільнення у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О такими, що є протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення а саме: звільнити ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням 65-річного віку згідно з п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» з 12.02.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно його звільнення, а саме: внести запис про звільнення ОСОБА_1 з 12.02.2022 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Відповідно до наказу відповідача від 09.11.2020 №1062-О позивача було переведено з 16.11.2020 на тимчасову посаду заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення, на період перебування основного працівника ( ОСОБА_2 ) у відпустці по догляду за дитиною. Наказом від 07.02.2022 №183-О позивача звільнено з 11.02.2022 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення, у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби, відповідно до ч.2 ст.85 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає, що відповідач не мав права звільняти його з посади на підставі ч.2 ст.85 Закону України «Про державну службу», оскільки позивач був звільнений зі служби у період його тимчасової непрацездатності, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 04.09.2019 №6-р(ІІ)/2019 та свідчить про порушення відповідачем норм трудового законодавства. Також позивач зазначає, що 12.02.2022 йому виповнилось 65 років, що відповідно до п.7 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» є підставою для припинення державної служби у зв`язку з виходом державного службовця на пенсію або досягнення ним 65 років. З огляду на наведені обставини, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. 
          Визнати формулювання дати звільнення у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-О такими, що є протиправним.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, код ЄДРПОУ 21910427) змінити у наказі про звільнення від 07 лютого 2022 року №183-0 дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення а саме: звільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 15 лютого 2022 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, код ЄДРПОУ 21910427) змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно його звільнення, а саме: внести запис про звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 15 лютого 2022 року.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов неправильного висновку, що позивача має бути звільнено зі служби з 15.02.2022 року на підставі ч. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу», адже 12.02.2022 року позивачу виповнилося 65 років, відтак відповідач зобов`язаний був його звільнити зі служби саме 12.02.2022 року на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 ЗУ «Про державну службу» із виплатою вихідної допомоги.
          Відповідач також звернувся з апеляційною скаргою у даній справі, в якій просить суд рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
          В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на ч. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу», державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби, звільняється з посади в останній робочій день виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлено обмеження у вигляді заборони на розірвання трудового договору в період тимчасової непрацездатності працівника, але, на думку відповідача, це  стосується випадків припинення трудових відносин в разі припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця, а не звільнення у зв`язку з закінчення строку трудового договору.
          Від відповідача на адресу суду також надійшло клопотання про залучення до участі у справі Міжрегіонального управління національного агентства України з питань державної служби у Дніпропетровській та Запорізькій областях, клопотання обґрунтоване тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, з метою недопущення прийняття апеляційним судом необґрунтованого рішення є необхідність у залученні третьої особи.
          Колегія суддів, порадившись на місці, дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Відповідно до ч. 2 ст. 49 КАС України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. 
          Отже, враховуючи той факт, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справ будь-яких третій осіб.
          Більше того, суд зазначає, що такої підстави для залучення третьої особи як недопущення прийняття необґрунтованого рішення чинним КАС України не передбачено, водночас жодних обставин, які б вказували, що рішення у даній справі вплине на права та інтереси Міжрегіонального управління національного агентства України з питань державної служби у Дніпропетровській та Запорізькій областях, судом не встановлено.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні  скарги не  підлягають  задоволенню з наступних підстав.
          Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (позивач) обіймав посади державної служби в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач), що підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 , копія якої надана до матеріалів справи.
05.11.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його 16.11.2020 на тимчасову рівнозначну посаду заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення на період перебування ОСОБА_2 у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Наказом відповідача від 09.11.2020 №1062-О переведено ОСОБА_1 , начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №7 управління адміністративного забезпечення, 16.11.2020 на рівнозначну тимчасову посаду заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, на період перебування ОСОБА_2 у соціальній відпустці для догляду за дитиною.
Наказом відповідача від 07.02.2022 №183-О звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально-технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення, у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби, частина друга статті 85 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ «Про державну службу» з 11.02.2022 року; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки та за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки.
Згідно з цим наказом, відповідний запис про звільнення ОСОБА_1 було внесено до його трудової книжки.
У період з 26.01.2022 по 14.02.2022 (включно) позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, тому з наказом від 07.02.2022 №183-О «Про звільнення ОСОБА_1 » він був ознайомлений 15.02.2022. Цього ж дня, позивач отримав копію зазначеного наказу.
Позивач не погодився з підставами його звільнення з державної служби, а також з тим, що в порушення чинного трудового законодавства України він був звільнений у період його тимчасової непрацездатності. Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача в період його непрацездатності є необґрунтованим, відтак дату звільнення позивача зі служби слід змінити. В іншій частині позовних вимог суд не знайшов підстав для їх задоволення.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. статус державного службовця.
Статтею 85 Закону №889-VIII врегульовані питання припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).
Розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством (пункт 17 Положення).
Верховний Суд України у постановах від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12 сформулював висновок, згідно з яким припис частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тоді як припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом (за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України), не є звільненням з такої ініціативи. Тому на працівника, звільненого за вказаною підставою, не поширюється гарантія, передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України.
Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, слідуючи підходу КС України, застосованому у рішенні № 6-р(ІІ)/2019 від 4 вересня 2019 року, виснував, що  положення частини третьої статті 40 КЗпП України, яка встановлює гарантію захисту працівника від незаконного звільнення,  поширюється на усі трудові правовідносини (див. постанови від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 405/1526/17-ц, від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17, від 8 липня 2020 року у справі № 752/11686/18, від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18).
З  метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду в справі №205/4196/18 відступила від висновків, сформульованих у постановах  Верховного Суду України  від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц.  Велика Палата Верховного Суду  зазначає, що  гарантія  частини третьої статті 40 КЗпП України  поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Враховуючи той факт, що позивача звільнено на підставі ст. 85 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку з закінченням  строку перебування на посаді,  що відповідає підставам встановленим п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи в період непрацездатності є порушенням вимог чинного законодавства.
          Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 11.02.2022 року з посади заступника начальника відділу господарського обслуговування та матеріально – технічного забезпечення №6 управління адміністративного забезпечення, у зв`язку з із закінченням строку призначення на посаду державної служби, частина друга статті 85 Закону України від 10.12.2015 року №889-УШШ «Про державну службу» є протиправним, а належним способом захисту порушеного права позивача є зміна дати звільнення його зі служби.
          Стосовно вимог позивача про зобов`язання змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 стосовно його звільнення, а саме: внести запис про звільнення   ОСОБА_1 з 12.02.2022 року на підставі п. 7 ч. 1 ст. 83 ЗУ «Про державну службу» суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ст. 83 ЗУ «Про державну службу», державна служба припиняється:
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84  цього Закону);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85  цього Закону);
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86  цього Закону);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87  цього Закону);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88  цього Закону);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43  цього Закону);
7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8) у разі застосування заборони, передбаченої  Законом України  "Про очищення влади";
9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1  цього Закону).
          У відповідності до ч. 3 ст. 83 ЗУ «Про державну службу», у разі звільнення з державної служби на підставі  пунктів 6  і  7  частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Вихідна допомога державному службовцю, який звільняється на підставі  пункту 7  частини першої цієї статті, виплачується одноразово за його бажанням у разі виходу на пенсію або досягнення 65-річного віку.
Встановлені обставини справи свідчать, що 12.02.2022 року позивачу виповнилось 65 років, на його думку відповідач повинен був звільнити його не 11.02.2022 року, а 12.02.2022 року згідно з  п. 7 ст. 83 ЗУ «Про державну службу» на підставі його заяви від 07.02.2022 року.
Натомість, суд звертає увагу на те, що 11.02.2022 року (п`ятниця)  у позивача настала обставина для звільнення з державної служби, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 83, ст. 85  ЗУ «Про державну службу», а саме закінчився строк призначення його на посаду, у зв`язку з виходом на службу іншого працівника (14.02.2022 року – понеділок перший робочій день), про що позивача заздалегідь було повідомлено листом відповідача від 07.02.2022 року.
Той факт, що 12.02.2022 року позивачу виповнилося 65 років, не може слугувати обставиною для зміни підстав звільнення позивача зі служби, які настали до 12.02.2022 року. 
Отже, оскільки підстава для звільнення позивача зі служби, визначена п. 2 ч. 1 ст. 83, ст. 85  ЗУ «Про державну службу», настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше ніж йому виповнилося 65 років, відповідач не мав законних підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 7 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку з досягненням останнім 65 років.
В свою чергу, й зміна дати звільнення позивача зі служби з 11.02.2022 року на 15.02.2022 року, також не може мати наслідком зміну підстав звільнення, адже неможливість реалізації звільнення ОСОБА_1 з державної служби у зв`язку з закінченням строку перебування на посаді через  його непрацездатність, також не впливає на фактичні підстави звільнення особи зі служби. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню, також, не підлягає задоволенню і похідна вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу про звільненні.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни або скасування рішення суду – відсутні.
Керуючись ст. 243, 308, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 10.08.2022 року в адміністративній справі №160/7209/22 – залишити без змін. 
          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
                    Постанова в повному обсязі складена 31.10.2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай