Постанова       
Іменем України
 
09 листопада 2022 року                                                                     
м. Київ
 
справа № 459/1070/17
провадження № 61-5575св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Генеральна прокуратура України, Міністерство внутрішніх справ України, Державне казначейство України, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 рокуу складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р.В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - Смолинець В. І. звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури.
Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 написав заяву в Сокальський РВ ГУМВС України про нібито вчинення ОСОБА_1 стосовно нього шахрайських дій, чим було заподіяно йому шкоди на суму 439 900 грн. 19 червня 2010 року слідчим СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6. порушено кримінальну справу № 128-1256 за фактом шахрайських дій, вчинених відносно ОСОБА_4 . 
Ще до порушення кримінальної справи 10 червня 2010 року, протоколом огляду місця події слідчим ОСОБА_6. було вилучено технологічне обладнання по виготовленню поролону загальною вартістю 240 000 дол. США. Це обладнання було демонтоване і вивезене в АДРЕСА_1 на відповідальне зберігання ОСОБА_3 
21 червня 2010 року слідчим ОСОБА_6. винесено постанову про накладення арешту на технологічну лінію по виробництву поролону, яка є власністю ОСОБА_1 
21 червня 2013 року внесено відомості до ЄРДР № 21013150310000524 за частиною третьою статті 190 КК України. 
29 серпня 2013 року винесена постанова про закриття даного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. 
Однак майно, яке було вилучене слідчим, не повернуте. 
23 вересня 2016 року Сокальський районний суд задовольнив скаргу і скасував арешт накладений постановою слідчого, однак технологічна лінія по виготовленню поролону йому не повернута. 
Візуальним оглядом майна, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 виявив, що половина обладнання відсутня, а решту обладнання, яке залишилося, знищено і до подальшої експлуатації воно не придатне. 
ОСОБА_1 , як власнику майна заподіяна майнова шкода в розмірі 
6 456 000 грн та моральна шкода в розмірі 300 000 грн.
Просив суд:
стягнути за рахунок державного бюджету на користь позивача завданої йому майнову шкоду у розмірі 6 456 000,00 грн,
стягнути за рахунок державного бюджету кошти, витрачені на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн,
стягнути за рахунок державного бюджету 300 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та безпідставності.
Постановою апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 серпня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, зазначив про те, що оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження скасована, позивач не має права на відшкодування шкоди з держави на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження скасована, позивач не має права на відшкодування шкоди з держави на підставі Закону, проте не врахував, що відповідно до Закону підлягає відшкодуванню й шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення арешту на майно, що повинно бути встановлено у відповідному судовому рішенні (крім ухвали суду про призначення нового розгляду).
Апеляційний суд не з`ясував з яких саме підстав скасовано арешт накладений на майно позивача, та не звернув уваги на те, що факт саме незаконного накладення арешту має бути встановлено у вироку (чи іншому судовому рішенні), що у свою чергу дає підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди на підставі Закону, який регулює спірні правовідносини. Матеріали справи не містять відповідного судового рішення щодо накладеного арешту на майно позивача та його скасування, а вказаний закон передбачає й інші випадки скасування арешту, які не породжують права на відшкодування такої шкоди згідно із вищевказаним законом. Суд касаційної інстанції позбавлений можливості з`ясувати вказані обставини від яких залежить правильне вирішення справи, а саме чи має право ОСОБА_1 на відшкодування йому майнової та моральної шкоди, завданої незаконним накладенням арешту на його майно на підставі Закону.
Короткий зміст рішень апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смолинця В. І. на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 серпня 2017 року задоволено частково. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 серпня 2017 року скасовано і ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 570 000,00 грн майнової шкоди та 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області Адамович М. Я. від 23 вересня 2016 року скасовано арешт накладений постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 21 червня 2010 року, а саме: на технологічну лінію по виробництву поролону (а. с.11 т.1). Підставою для скасування арешту на технологічну лінію послужила постанова слідчого від 
29 серпня 2013 року із якої вбачається, що дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. В судовому засіданні встановлено та зазначено в ухвалі судді, що дійсно потреба в подальшому застосуванні арешту зазначеного майна відпала. (а. с. 11 зворот).
Суд вважав, що арешт на технологічну лінію ОСОБА_1 був накладений слідчим СВ Сокальського РА ОСОБА_6. передчасно, ще до винесення постанови про порушення кримінальної справи. Крім цього, технологічна лінія, яка була власністю позивача ОСОБА_5 , була демонтована, припинилося виробництво, позивач та його сім`я залишилися без засобів для життя, втратили роботу інші наймані працівники, оскільки технологічна лінія була вивезена та передана на зберігання гр. ОСОБА_4 , який не вжив заходів для її належного та безпечного зберігання до остаточного вирішення справи по суті. З протоколу обшуку від 07 червня 2018 року, складеного слідчим Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у л/о, встановлено, що технологічне обладнання розкомплектовано, не придатне для його ідентифікації.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що саме внаслідок незаконних дій слідчого ОСОБА_6 , що виразилися у передчасному накладенні арешту ще до порушення кримінальної справи на технологічну лінію, накладення арешту шляхом вилучення технологічної лінії без її належного зберігання, без врахування того, що технологічна лінія перебувала у заставі ПАТ «Родовід Банк» по кредитному договору, не враховано чи була нагальна потреба вилучати технологічну лінію та припиняти виробництво, що призвело до заподіяння значної матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_5 .
За змістом статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема майно, конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.
Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю (стаття 4 абз. 4 Закону).
Доказів вартості арештованого майна на час постановлення судового рішення суду не надано, відтак суд виходить із вартості на час придбання такого ОСОБА_1 .
Відтак суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають до часткового задоволення відповідно до наданих доказів. Доказів про те, що вартість технологічного обладнання становить 240 000,00 доларів США представником позивача не надано.
Згідно пояснень представника позивача адвоката Смолинець В. І., внаслідок неправомірних дій слідчого ОСОБА_6. позивачу ОСОБА_1 завдано значну непоправну моральну шкоду. Після накладення арешту на технологічну лінію та її незаконне передчасне вилучення, ОСОБА_1 отримав сильний стрес, що призвело до цукрового діабету, гангрени та значного погіршення здоров`я в цілому. На даний час у ОСОБА_1 ампутовані кінцівки, такий лежачий, що підтверджується епікризом із медичної карти стаціонарного хворого № 13078 із хірургічного відділення за 08 листопада 
2018 року, лікування продовжується із певними застереженнями та рекомендаціями для хворого. 
Окрім переживань, що є у причинному зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування, позивач та його сім`я були позбавлені засобів для життя, оскільки ОСОБА_1 забезпечував сім`ю та близьку родину, підтримання належної їх життєдіяльності було його основним завданням, для чого жив, працював, старався. Дії працівників органу досудового розслідування спричинили непоправиму втрату як для позивача так і для його близьких, а тому суд вважав за необхідне позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на правову допомогу.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, враховуючи критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, а також домовленість при укладенні договору про надання правової допомоги від 17 квітня 2017 року, суд вважав, що на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати на надання правової допомоги в розмірі 10 000 грн.
Наданий до заяви про ухвалення додаткового рішення договір про надання правової допомоги № 912/002 від 25 лютого 2021 року, акт виконаних робіт та підтвердження про отримання гонорару в розмірі 50 000 грн суд апеляційної інстанції вважав неналежними доказами, оскільки зазначені документи суперечать договору про надання правової допомоги укладеного 17 квітня 
2017 року, зміни до якого не вносились та доказів про його припинення суду не надано.
Крім цього, документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленими у встановленому законом порядку, є квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.
Таким чином, підтвердженими належними доказами про оплату гонорару в розмірі 10 000 грн є квитанція до прибуткового касового ордера (а. с. 98, т. 1).
Аргументи учасників справи
У квітні 2021 року представник Офісу Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, у якій просив постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.  
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано висновки суду касаційної інстанції щодо необхідності встановлення факту незаконності накладеного арешту на майно, що повинно бути підтверджено відповідним вироком або рішенням суду та лише в такому випадку може бути підставою для відшкодування завданої шкоди. В матеріалах справи відсутні вироки або рішення судів, якими встановлено незаконність накладеного арешту на майно позивача.
Суд апеляційної інстанції, не з`ясувавши усіх обставин справи, дійшов помилкового висновку щодо незаконності дій слідчого в частині накладення арешту на майно до моменту порушення кримінального провадження. При цьому, судом не враховано, що кримінальну справу за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною третьої статті 190 КК України, було порушено 19 червня 2010 року, а вже 21 червня 2010 року слідчим винесено постанову про накладення арешту на майно. Ці обставини зазначені і у постанові слідчого про накладення арешту, і в ухвалі слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року про скасування арешту, які досліджувались судом апеляційної інстанції.
Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано, що згідно ухвали слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року підставою для скасування арешту на майно є відсутність потреби у подальшому застосуванні арешту зазначеного майна, а не факт незаконних дій слідчого, що є обов`язковою підставою для відшкодування шкоди.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 554/11821/14-ц, посилання заявника на те, що підставою для задоволення позову є незаконне проведення обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, які обмежують його права, касаційний суд вважає помилковими, так як, згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», така незаконність повинна бути встановлена обвинувальним вироком суду чи іншим рішенням суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду). Саме по собі здійснення відповідних слідчих та процесуальних дій, навіть у разі подальшого закриття кримінального провадження, про їх незаконність не свідчить.
Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано, що рішення про скасування арешту вказаного майна чи його повернення ОСОБА_1 в межах кримінального провадження не приймалось, оскільки ухвала слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року про зняття арешту з вказаного майна в Сокальське ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області не надходила, що підтверджується листом № 2747 від 
16 квітня 2018 року, а тому така, відповідно, не виконувалася.
В подальшому, ОСОБА_1 пропонувалося отримати на відповідальне зберігання вилучену раніше технологічну лінію по виробництву поролону, проте його представник Смолинець В. І. відмовився її отримувати, вказавши, що майно пошкоджено та відсутній ряд комплектуючих предметів. При цьому представником позивача не надано належних та допустимих доказів щодо обсягів пошкодження майна та вартості зазначеного пошкодження.
При відсутності доказів розміру пошкодження майна та наявної інформації щодо місця перебування арештованого майна, суд апеляційної інстанції в порушення принципів повноти розгляду справи вирішив стягнути загальну вартість майна, що зазначена позивачем.
Неправильне застосування норм матеріального права полягає у неправильному застосуванні до вказаних правовідносин статей 2, 3 Закону. При цьому, судом апеляційної інстанції, у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК, не враховано вказівки суду касаційної інстанції щодо необхідності встановлення підстав скасування арешту на майно та наявності вироків або рішень суду якими встановлено факт незаконного накладення арешту на майно позивача.
У червні 2021 року Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, у якій просив постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Касаційна скарга мотивована тим, що як зазначив Верховний Суд у постанові від 07 травня 2020 року (справа № 320/3271/19), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Окрім того, відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд у постанові від 14 липня 2020 року у справі № 809/1466/15 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Перевірка таких доказів та встановлення відповідних обставин, зокрема факту оплати позивачем послуг адвоката та їх обсягу (з чого конкретно складався гонорар адвоката) є основоположним для вирішення питання щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Проте представником позивача розрахунків та складових гонорару адвоката не надано.
Крім того, вирішуючи питання про задоволення заяв такої категорії судам необхідно з`ясувати чи отримані кошти адвокатом пов`язані з справою, у якій стягується витрати на правову правничу допомогу. Зокрема, суду необхідно перевірити чи надана позивачем квитанція про сплату позивачем коштів відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема квитанція повинна містити всі необхідні реквізити, призначення платежу та посилання на відповідний договір укладений з адвокатом або номер справи.
На адресу Офісу Генерального прокурора не направлено квитанцію про сплату 10 000,00 грн, що унеможливило Офіс Генерального прокурора надати свої заперечення на подану позивачем заяву. Водночас суд апеляційної інстанції самоусунувся від виконання вказаних приписів статті 137 ЦПК України, статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» в частині дослідження безпосередньо змісту квитанції про сплату позивачем коштів.
З огляду на викладене, сума витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, зважаючи на категорію складності справи, відсутність детального опису гонорару адвоката, не є співмірною та не відповідає принципу справедливості.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Слід зазначити, що постанова Львівського апеляційного суду у справі 
№ 459/1070/17 винесена 22 лютого 2021 року. До закінчення судових дебатів позивачем не заявлялось заяв та клопотань про необхідність подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та надання для цього п`яти днів після ухвалення рішення по суті.
Як зазначено в оскаржуваній постанові, ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткової постанови у березні 2021 року, тобто з порушенням порядку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Крім того, до поданої заяви не додано договору про надання правової допомоги від 17 квітня 2017 року, на який посилається суд. Цей договір також не додано до позовної заяви.
Додаткова постанова про стягнення витрат на професійну правничу допомогу винесена в межах одного судового засідання 12 квітня 2021 року, яке проведено поза межами строку та з порушенням порядку визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України, з урахуванням доказів, які подано поза межами п`ятиденного строку та без повідомлення відповідачів.
Наслідки несвоєчасного подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу передбачено частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а саме залишення заяви без розгляду.
Станом на день подання касаційної скарги відсутні висновки Верховного Суду щодо несвоєчасного розгляду заяви про винесення додаткового рішення на підставі поданих доказів з порушенням порядку подання таких доказів, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Смолинця В. І. на касаційні скарги Генеральної прокуратури України.
Зазначає, що 29 серпня 2013 року винесена постанова про закриття даного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. Але майно, яке було вилучене слідчим, не повернуте.
Він неодноразово звертався в прокуратуру всіх рівнів, в органи міністерства внутрішню прав всіх рівнів з вимогою повернути майно, що належить 
ОСОБА_1 , правоохоронні органи ігнорували законні вимоги. 
Прокуратурою заявлено, що постанова про закриття кримінального провадження скасована і на сьогодні тривають слідчі дії. Відповідно до умов статті 219 КПК України встановлені терміни досудового розслідування, які на сьогодні спливли.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України. Фактично відповідач в цьому випадку є Держава України.
Відповідно до статті 170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи Державної влади у межах своїх компетенцій, встановлений законом. Притягуючи Генеральну прокуратуру України, Міністерство внутрішніх справ України, Державне казначейство України як відповідачів, він сподівався що ці органи достойно представлять інтереси держави України. Фактично перераховані органи самоусунулись від захисту інтересів Держава Україна, жоден представник Держави не заперечив протиправного позбавлення майна гр. ОСОБА_1 , а лише в один голос заявляли, що вони є неналежними відповідачами.
Щодо оплати ОСОБА_5 послуг адвоката, то відповідно до договору про надання правової допомоги адвокатові було сплачено готівкою попередню суму гонорару - 10 000,00 грн, яка була включена до загального валового доходу адвоката і відповідно сплачено податок. Адвокат Смолинець В. І. зареєстрований в Сокальській ДПІ як платник фіксованого податку, кожного місяця до бюджету сплачується фіксована сума 1 500,00 грн. У зв`язку із великим об`ємом роботи і тривалістю, ОСОБА_5 оплачувались додаткові кошти адвокатові (транспортні витрати, гонорар інші витрати), ці суми погодженні в акті виконаних робіт.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України на постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року. У задоволенні клопотання Генеральної прокуратури України про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року відмовлено.  
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 грудня 
2019 року у справі № 554/11821/14-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України на додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд порушив норми процесуального права та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
Рішення апеляційного суду оскаржуються в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про стягнення за рахунок державного бюджету 570 000,00 грн майнової шкоди та 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 10 000 грн витрат на правову допомогу, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 19 червня 2010 року слідчим СВ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6. порушено кримінальну справу №128-1256 за фактом вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_3 .
Постановою слідчого СВ Сокальського ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6. від 21 червня 2010 року накладено арешт на майно, що знаходиться у м. Великі мости Сокальського району Львівської області, а саме: на технологічну лінію по виробництву поролону, яка 16 лютого 2006 року була передана ОСОБА_1 у заставу ПАТ «Родовід Банк». Вказане майно арештовано та передано на відповідальне зберігання.
Майно ще до порушення кримінальної справи, 10 червня 2010 року, було вилучене слідчим ОСОБА_7 .
Згідно розписки ОСОБА_3 10 червня 2010 року на території ЧЗЗБВ прийнято під охорону на відповідальне зберігання обладнання (технологічну лінію по виробництву поролону).
Постановою від 29 серпня 2013 року закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (відсутність складу злочину).
Ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 
23 вересня 2016 року скасовано арешт, накладений постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6. від 
21 червня 2010 року, а саме на технологічну лінію по виробництву поролону. 
Підставою для скасування арешту на технологічну лінію послужила постанова слідчого від 29 серпня 2013 року, що дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. В судовому ухвалі судді зазначено, що потреба в подальшому застосуванні арешту зазначеного майна відпала (а. с. 11 т. 1).
З протоколу обшуку від 07 червня 2018 року, складеного слідчим Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП встановлено, що технологічне обладнання розкомплектовано, не придатне для його ідентифікування.
Майно, на яке було накладено арешт і яке було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не повернуто.
Постановою заступника керівника Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області від 01 червня 2018 року скасовано постанову слідчого Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області Дещиці І. Р. від 29 серпня 2014 року про закриття кримінального провадження 
№ 12013150310000524 від 21 червня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Згідно пояснень представника позивача, до цього часу жодні слідчі дії по вказаному кримінальному провадженню не проводилися, процесуальні документи не складалися, незважаючи на встановлені КПК строки розслідування кримінальної справи, які закінчилися.
Позиція Верховного Суду
Щодо компенсації майнової шкоди 
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша - друга статті 1176 ЦК України).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інший процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного накладення арешту на майно (пункт 1-1 частини першої статті 2 Закону).
Відповідно до пункту п`ятого статті 3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 554/11821/14-ц (провадження № 61-28437св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «посилання заявника на те, що підставою для задоволення позову є незаконне проведення обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, які обмежують його права, касаційний суд вважає помилковими, так як, згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону, така незаконність повинна бути встановлена обвинувальним вироком суду чи іншим рішенням суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду). Саме по собі здійснення відповідних слідчих та процесуальних дій, навіть у разі подальшого закриття кримінального провадження, по їх незаконність не свідчить».
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року вказав, що апеляційний суд не врахував, що відповідно до Закону підлягає відшкодуванню й шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення арешту на майно, що повинно бути встановлено у відповідному судовому рішенні (крім ухвали суду про призначення нового розгляду), що у свою чергу дає підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди на підставі Закону. Зазначив, що матеріали справи не містять відповідного судового рішення щодо накладеного арешту на майно позивача та його скасування, а вказаний закон передбачає й інші випадки скасування арешту, які не породжують права на відшкодування такої шкоди згідно із Законом.
Згідно з норм кримінально-процесуального закону арешт майна може бути скасовано, серед іншого, у випадку закриття кримінального провадження судом, або якщо за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано, що у свою чергу дає підстави для застосування до цих правовідносин положення норм Закону. 
Під час нового розгляду апеляційний суд встановив, що ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року скасовано арешт, накладений постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6. від 21 червня 2010 року. Підставою для скасування арешту на технологічну лінію послужила постанова слідчого від 29 серпня 2013 року, що дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. В ухвалі судді зазначено, що потреба в подальшому застосуванні арешту зазначеного майна відпала.
Разом з тим апеляційний суд не врахував, що постановою заступника керівника Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області від 01 червня 
2018 року скасовано постанову слідчого Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області про закриття кримінального провадження 
№ 12013150310000524, а підставою для скасування арешту на технологічну лінію згідно ухвали слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року послужило відсутність потреби в подальшому застосуванні арешту зазначеного майна, що не свідчить про встановлення судом незаконності арешту майна та недає підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону. 
Між тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:
моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що:
«5.9. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
5.10. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
5.14. Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.
5.16. Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.
5.19. Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.
5.29. Враховуючи викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.
5.30. Щодо посилання в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на виключну правову проблему в питанні самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
5.31. Суд апеляційної інстанції вірно взяв до уваги відповідні судові рішення про скасування арешту товару та повідомлення працівників відповідача про неможливість повернути цей товар як належні та допустимі докази протиправності позбавлення позивача належного йому майна.
5.32. Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, скаржник не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суди встановили, що з часу закриття кримінального провадження постановою слідчого від 29 серпня 2013 року, постановлення ухвали слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року про скасування арешту на технологічну лінію по виробництву поролону, майно, на яке було накладено арешт і яке було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не повернуто. З протоколу обшуку від 07 червня 2018 року, складеного слідчим Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП, встановлено, що технологічне обладнання розкомплектовано, не придатне для його ідентифікації.
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав вважати протиправним позбавлення позивача належного йому майна та невиконання державою Україна у спірних правовідносинах обов`язку його повернути позивачу, в зв`язку з чим і для стягнення з Державного бюджету України заподіяної позивачу майнової шкоди. Водночас у зв`язку з помилковим застосуванням до спірних правовідносин норм Закону, як підставу відшкодування шкоди, постанову апеляційного суду в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.
Щодо компенсації моральної шкоди 
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Позивачу безумовно завдано моральну шкоду, пов`язану з протиправним позбавлення позивача належного йому майна та невиконання державою Україна у спірних правовідносинах обов`язку його повернути, визначений апеляційним судом розмір якої за встановлених обставин колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Проте мотиви апеляційного суду в цій частині та з наведених вище підстав також належить змінити.
Щодо додаткової постанови про стягнення витрат на правову допомогу
У статті 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є не вирішення питання про судові витрати.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
Аналіз матеріалів справи свідчить, що апеляційним судом стягнено витрати на правову допомогу, які підтверджені наявними у справі договором про надання правової допомоги 17 квітня 2017 року, в якому сторони визначили гонорар у фіксованому розмірі - 10 000 грн., яка сплачена позивачем, що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 17 квітня 2017 року (а. с. 98, 99 т. 1). У стягненні витрат на підставі договору про надання правової допомоги 
№ 912/002 від 25 лютого 2021 року в розмірі 50 000 грн, які подані представником позивача в порядку, передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовив.
Тому з урахуванням меж касаційного перегляду, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судом частини восьмої статті 141 ЦПК України, не направлення на адресу Офісу Генерального прокурора квитанції про сплату 10 000,00 грн та відсутність детального опису гонорару адвоката.
Генеральна прокуратура України була повідомлена про призначення розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення 02 квітня 2021 (а. с. 148 т. 2).
За таких обставин та враховуючи відсутність у справі обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги в частині 10 000 грн, сплачених позивачем за договором про надання правової допомоги 17 квітня 2017 року, погодження сторін щодо оплати адвокату гонорару за правничу допомогу у фіксованому розмірі та їх документальне підтвердження, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неспівмірності судових витрат у відповідному розмірі.
Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».
У справі, що переглядається, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивних частинах оскаржених постанов про компенсацію шкоди та стягнення судових витрат позивача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду та необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог про стягнення майнової та моральної шкоди змінити в мотивувальній та резолютивній частинах, додаткову постанову в оскарженій частині - змінити в резолютивній частині, а в іншій оскарженій частині - залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Викласти абзац п?ятий резолютивної частини постанови Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в такій редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 570 000 грн майнової шкоди та 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди».
Викласти абзац другий резолютивної частини додаткової постанови Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року в такій редакції:
«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на правову допомогу».
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук