КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №760/2112/20                                                                                головуючий у І інстанції: Сіромашенко Н.В.  провадження 22-ц/824/7642/2022                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.

 
ПОСТАНОВА
Іменем України
25 жовтня 2022 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що  14 березня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, який оформлено розпискою від 14 березня 2007 року. Згідно умов договору він передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 30 000 доларів США.
Вказував, що на неодноразові його вимоги повернути взяті кошти згідно розписки, відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконав і борг не повернув.
Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 30 000 дол.США.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що із розписки вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в загальній сумі 30 000 доларів США.. 
Вказує, що оскільки у розписці строк повернення позики не встановлений, то позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, яку він пред`явив 18 січня 2020 року, однак вимога залишилася не виконаною.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погодився із рішенням місцевого суду, вказує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладені у рішенні.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу залишено без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року скасовано вищевказану постанову, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 виступив проти задоволення апеляційної скарги. 
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти отримано відповідачем у борг та розписка не містить обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом встановлено, згідно розписки від 14 березня 2007 року, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3300,00 доларів США, що в сумі з попередньою оплатою 1500,00 доларів США, оформленням у нотаріуса 20000,00 доларами США згідно договору, перерахунком на кредитну карту 5000,00 доларами США, поповненням рахунку мобільного оператора 200,00 доларів США складає загальну суму 30 000,00 доларів США. 
Грошові кошти отримані як попередня оплата за автомобіль «Тойота Cruiser 2006 року випуску», який планують привезти 25.03.2007 року.
Вимогою від 18 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача про повернення грошових коштів за розпискою від 14 березня 2007 року в розмірі 30 000(тридцять тисяч) доларів США.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
 
Колегія суддів зазначає, що надана позивачем розписка дійсно не містить вказівки про те, що отримані грошові кошти були надані в борг, а також зобов`язання їх повернення.
Із вказаної розписки вбачається, що основна частина коштів в сумі 20000 дол.США отримана у відповідності до оформленого у нотаріуса договору, а також розписка була написана в присутності свідка.
При цьому, позивачем не долучено до матеріалів справи вищевказаного договору, який міг би надати можливість встановити справжню правову природу правовідносин, які виникли між сторонами.
Крім того, позивач був не позбавлений можливості заявити клопотання про допит свідка в присутності якого була написана розписка в суді першої інстанції, пояснення якого могли також надати можливість встановити дійсні обставини справи. 
Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли зобов`язальні відносини, спірна розписка не вказує на обов`язок відповідача повернути кошти.
Колегія суддів зауважує, що в даній справі саме на позивачеві лежить тягар доказування наявності зобов`язальних правовідносин між сторонами. 
Існуючий у цивільному процесі принцип змагальності виключає застосування концепції негативного доказування. Саме така позиція викладена в постанові КГС ВС від               23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18:
«Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний»
Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що у розписці написаній ОСОБА_2 відсутня вказівка про отримання відповідачем коштів у борг, при цьому, як вже було зазначено апеляційним судом, доказів, які б надавали можливість встановити справжню правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, матеріали справи не містять, а тому підстави для задоволення позову відсутні. 
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «27» жовтня 2022 року.

Головуючий
 
Судді: