Справа № 345/266/22 
Провадження № 22-ц/4808/862/22 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,
за участю секретаря        Мельник О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Сухарник І.І. 24 травня 2022 року в м. Калуші у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
в с т а н о в и в:
У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
В обґрунтування позову посилалась на те, що з 1990 року проживає в с. Станькова Калуського району Івано-Франківській області. По сусідству з нею проживав ОСОБА_3 1938 року народження, який часто хворів та потребував стороннього догляду. З 2014 року вона здійснювала за ним догляд, зокрема готувала їжу, рубала дрова, розпалювала в печі, прибирала будинок, купувала медикаменти тощо. Однак у 2018 році ОСОБА_3 почав частіше хворіти і соціальні служби перевели його в геріатричний пансіонат в м. Івано-Франківську, де він проживав з 01.08.2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , і де помер.
Зазначає, що після смерті сусіда вона продовжувала доглядати його домогосподарство, оскільки в неї залишилися ключі від будинку. У листопаді 2021 року випадково серед інших документів знайшла заповіт, яким ОСОБА_3 заповів їй все своє майно. Переконавшись в сільській раді в дійсності заповіту, 06.01.2022 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду.
Вказувала, що відповідач ОСОБА_1 є двоюрідним братом ОСОБА_3 та як спадкоємець за законом подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Зазначила, що пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, зокрема їй не було відомо про існування заповіту, оскільки ОСОБА_3 не повідомив її про це. Про наявність заповіту вона дізналася тільки в листопаді 2021 року, а тому не могла реалізувати свої права у визначений законодавством строк.
Просила суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 травня 2022 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , – два місяці, який обчислювати з моменту набрання рішенням законної сили.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.
Вважає вказані пояснення позивача такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що ОСОБА_3 проживав сам у селі Станькова Калуського району, звертався до родини, щоб хтось його доглядав, допомагав по господарству, обіцяв скласти на доглядальника заповіт. З родичів ніхто не мав такої можливості, тому вони почали шукати доглядальника з його села. Але через деякий час він сам повідомив, що нікого шукати не потрібно, здійснювати догляд за ним погодилась сусідка ОСОБА_2 , з якою він уже домовився, вони були у старости села і 24.05.2018 року склали заповіт. На той час він був ходячий, сам себе обслуговував, крім того, йому допомагав соціальний працівник.
Вказує, що в липні 2018 року коли йому повідомили, що ОСОБА_3 в лікарні у місті Калуші, він зразу поїхав його провідати. Останній був у виснаженому стані. Зустрівшись із ОСОБА_2 , він поцікавився станом ОСОБА_3 , на що вона відповіла: «Заберіть свого ОСОБА_4 і робіть собі що хочете! Не треба мені ні ОСОБА_4 , ні його заповіту!».
Стверджує, що поки спадкодавець сам себе обслуговував, ОСОБА_2 його доглядала, а як він став немічним – відмовилась. Апелянт власними силами почав шукати пансіонат, але його проінформували, що з таким клопотанням має звернутися сільська рада по місцю проживання, тому звернувся до старости села Станькова ОСОБА_5 , яка разом із працівником соціальної служби ОСОБА_6 оформили документи і помістили ОСОБА_3 в пансіонат, де він і помер. Вказує, що після похорону він розмовляв із старостою села щодо заповіту, і вона сказала, що заповіт не відмінений і вона повідомила про це ОСОБА_2 .
На його думку ОСОБА_2 не звернулася вчасно в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, оскільки їй було соромно, що вона відмовилася доглядати ОСОБА_3 коли він став немічним. А згодом вирішила скористатися ситуацією, тим, що апелянт перебував у лікарні і не буде нічого заперечувати. Крім того, стверджує, що після похорону він оглядав всі документи ОСОБА_3 і заповіту серед яких не було.
Вказує, що позивач знала про заповіт, який був складений ОСОБА_3 , оскільки це була основна умова догляду за ним.
Стверджує, що суд відмовив йому у клопотанні про допит свідків, мотивуючи тим, що таке заявлено з порушення норм ЦПК. Однак згідно ст. 222 ЦПК України він має право заявити клопотання про виклик свідків, так як договір з адвокатом був укладений після проведення підготовчого засідання, тому слід допитати вказаних свідків в суді апеляційної інстанції.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що догляд за ОСОБА_3 здійснювала добровільно, без будь-якої умови чи домовленості. Між ними ніколи не було навіть розмови про заповіт. Це підтверджується і тим, що заповіт був складений 24.05.2017 року, а вона здійснювала догляд за спадкодавцем з 2014 року. Вказує, що офіційно її ніхто не повідомляв про наявність заповіту і відкриття спадщини, хоча це є обов`язоком нотаріуса, а ОСОБА_1 вчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини. Стверджує, що апелянт не знав про наявність заповіту, оскільки звернувся із заявою про прийняття спадщини. Також вказує, що свідки, про допит яких просив відповідач, у господарстві ОСОБА_3 практично не були. Просить у клопотанні про виклик свідків відмовити. Також просить врахувати, що заповіт був написаний добровільно, без будь-яких умов чи застережень, це була остання воля спадкодавця щодо власного майна.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який був зареєстрований сам в АДРЕСА_1 (а.с. 8, 12).
Відповідно до Довідки №734/22 від 29.12.2021 року, виданої Івано-Франківським геріатричним пансіонатом, ОСОБА_3 проживав у даному пансіонаті з 01.08.2018 року до дня смерті і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на повному державному забезпеченні (а.с. 11).
На випадок смерті ОСОБА_3 склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно, а також всі майнові права заповів позивачу ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчений 24 травня 2017 року старостою села Станькова Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 9, 12).
Вказаний заповіт не змінювався і не відмінявся.
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 11.01.2022 року №5 ОСОБА_2 з 2014 року по 2018 рік здійснювала догляд за одиноким ОСОБА_3 1938 року народження (а.с. 14), а Довідкою виконкому Верхнянської сільської ради 11.01.2022 року за №6 підтверджено, що ОСОБА_2 і на даний час здійснює догляд за житловим будинком і господарськими будівлями, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Постановою державного нотаріуса Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. від 06.01.2022 року №5/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця  ОСОБА_3 та на підставі ст. 1272 ЦК України, ст. 550 ЦК України від 18.07.1963 року рекомендовано звернутися до суду з позовом для продовження терміну подачі заяви про прийняття спадщини, видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с. 10).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилалась на те, що пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки їй не було відомо про існування заповіту, оскільки ОСОБА_3 її про це не повідомляв; про наявність заповіту вона дізналася тільки в листопаді 2021 року, а тому не могла реалізувати свої права у визначений законодавством строк.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що позивач про існування заповіту та його зміст не знала, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження №61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі №750/262/20 (провадження №61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі №145/148/20 (провадження №61-16153св20).
Крім того, у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №405/7058/19 (провадження №61-18000св20) зазначено, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17.
Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі №761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі №315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач на час відкриття спадщини не проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 , про що свідчить довідка від 11.01.2022 року (а.с. 13), про існування заповіту та з його змістом не була обізнана.
Що стосується тверджень апелянта про існування домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що остання здійснює за ним догляд в обмін на складення заповіту на її користь, то такі суд правильно вважав безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Зокрема, в Акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 11.02.2022 року №5 вказано, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_3 з 2014 року по 2018 рік (а.с. 14), тоді як заповіт був складений лише 24.05.2017 року.
Посилання апелянта на те, що старостою села після смерті ОСОБА_3 було повідомлено ОСОБА_2 про наявність заповіту на її користь, правильності висновків суду також не спростовують, оскільки є голослівними та нічим не підтвердженими.
Необхідність нотаріусом вчинити дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснити виклик спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17.
Разом з тим, матеріали справи не містять даних про повідомлення позивача про наявність заповіту та відкриття спадщини.
Таким чином відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б спростували необізнаність позивача із фактом існування заповіту.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, місцевий суд вірно вважав, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку для прийняття спадщини, а тому правильно задовольнив позов, визначивши їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини – два місяці, які обчислювати з моменту набрання рішенням законної сили.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.