КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження № 33/824/2650/2022        
Справа 355/178/22                                         Головуючий в суді І інстанції Червонописький В.С.
                                                                        Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.

П О С Т А Н О В А
Іменем   України
 
24 жовтня 2022 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Кашперської Т.Ц., з участю захисника Литвиненка Романа Станіславовича, розглянувши справу за апеляційною скаргою захисника Литвиненка Романа Станіславовича на постанову судді Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - 
 
в с т а н о в и в :
 
Постановою судді Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2022 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху і вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, стягнуто судовий збір в сумі 496,20 грн.
 
ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 26 січня 2022 року о 15.23 год. по на а/д Київ-Харків, 75 км. керував транспортним засобом Toyotaд.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, хитка хода; від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку водій категорично відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Не погоджуючись із даною постановою, захисником Литвиненком Р.С. в інтересах ОСОБА_1 29 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав на невідповідність висновків судді обставинам справи, оскільки в зазначені в протоколі час та місце ОСОБА_1 автомобілем не керував та в стані алкогольного чи будь-якого іншого сп`яніння не перебував, лише сидів в автомобілі, в тому числі певний час (під час спілкування з поліцейським) на водійському сидінні. Процес керування ОСОБА_1 автомобілем не підтверджується жодними матеріалами справи, як-то покази свідків, наявність інших очевидців, відеодоказами тощо. Свідки, які нібито посвідчили його відмову пройти медичний огляд на стан сп`яніння, також не зазначають, що бачили, як ОСОБА_1 нібито керував автомобілем. Водночас, на відео чітко зафіксовано, як жінка, яка знаходиться поруч на пасажирському місці, зазначає, що це вона керувала автомобілем, а ОСОБА_1 , в свою чергу, заперечує факт керування ним автомобілем.
Вважав, що суд першої інстанції навмисно перекручує фактичні обставини, які є на відеозаписах з нагрудних камер поліцейських, та в своїй постанові відображає завідомо недостовірні дані про нібито не заперечення ОСОБА_1 факту керування авто.
Крім того, суд невірно трактує нібито зухвалу поведінку та розмову ОСОБА_1 як підтвердження встановлених поліцейськими ознак алкогольного сп`яніння, які відсутні в Інструкції, затвердженій спільним наказом МОЗ та МВС України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року.
Висловленням кілька разів зауваження до поліцейського з вуст ОСОБА_1 щодо того, чому вони їх зупинили, малося на увазі те, чому поліцейські їх затримують безпідставно та намагаються бездоказово скласти адмінматеріали, та в жодному разі не є визнанням своєї вини та визнання факту керування ОСОБА_1 автомобілем. 
Загалом, ОСОБА_1 , під`їхавши разом зі своєю супутницею, яка і була водієм, до АЗС, замовивши разом необхідну кількість палива, очікував завершення заправки автомобіля саме на водійському сидінні, займаючись приватними справами та обов`язково після проведення розрахунку за паливо зайняв би місце пасажира, оскільки в минулому переніс оперативне втручання і йому відповідно зручніше бути пасажиром, але не встиг цього зробити в зв`язку з появою поліцейських. Тобто, взагалі відсутні будь-які докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що вже виключає відповідальність за інкримінованою статтею. Відповідно, не будучи водієм та не керуючи автомобілем, ОСОБА_1 не зобов`язаний був проходити медичний огляд на стан сп`яніння, тому він і відмовився його проходити. Знаходження за кермом транспортного засобу, який не є в стані руху, навіть в нетверезому стані не є доказом вчинення особою адмінправопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.
Вказував, що за таких обставин документи, надані на підтвердження вини ОСОБА_1 , викликають обґрунтовані сумніви та не можуть вважатися належними доказами вчинення особою інкримінованого йому правопорушення. Сам же протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи, як і рапорт працівника поліції. 
Наголошував, що суд розглянув справу поверхово, формально, не надавши оцінку ряду грубих порушень вимог Закону та Інструкції, на які було вказано захисником.
На підставі вищевикладеного просив скасувати постанову Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2022 року та закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
В судовому засіданні захисник Литвиненко Р.С. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, категорично заперечуючи факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у час, місці та за обставин, вказаних в протоколі про адміністративне правопорушення, та просив задовольнити апеляційну скаргу.
 
Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
 
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КУпАП.
Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.
 
Ухвалюючи рішення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції визнав доведеним те, що останній вчинив правопорушення, яке проявилось у відмові від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння у час, місці та за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Між тим, такий висновок суддею зроблений на підставі неповно досліджених доказів та внаслідок їх неналежної оцінки і погодитись з цим висновком неможливо.
 
За змістом ст. 254, 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом у якому фіксується сутність вчиненого правопорушення і лише який є підставою для подальшого провадження справи у суді. Для протоколу про адміністративне правопорушення передбачена як спеціальна його форма, так і вимоги, які регламентують його зміст, а саме: викладення об`єктивної сторони вчиненого адміністративної правопорушення із зазначенням усіх складових, які утворюють об`єктивну сторону цього правопорушення, в тому числі часу, місця і способу вчиненні адміністративного правопорушення; зазначення обставин, які дають можливість характеризувати суб`єктивну сторону правопорушення, із зазначенням усіх її складових, необхідних для розгляду справи даних, зокрема щодо особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків; фіксуються вчиненні процесуальні дії, у тому числі і ті, які гарантують забезпечення процесуальних прав особи, яка притягається до відповідальності. При розгляді справи службові особи, що здійснюють розгляд, повинні керуватися виключно даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення.
 
Наведене дає підстави стверджувати те, що підстави для складання протоколу про адміністративне правопорушення у відповідної службової особи виникають після вчинення адміністративного правопорушення, а також наявності даних, які вказують про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення в цілому та його об`єктивної сторони зокрема.
 
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
 
Відповідальність за ст. 130 КУпАП настає виключно за керування транспортними засобами особами, які перебувають в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
 
Згідно п. 1.10 ПДР водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
 
Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», правопорушення за ст. 130 КУпАП вважають закінченим з того моменту, коли останній почав рухатись.
 
Крім того, Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року в справі № 404/4467/16-а сформульовано правовий висновок, згідно з яким само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
 
Отже, однією з умов для притягнення водія до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 130 КУпАП є доведення факту керування ним транспортним засобом під час сп`яніння. 
 
Разом із тим, судом першої інстанції під час розгляду справи не звернуто увагу, що з доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, натомість інспектором поліції ініційовано притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, хоча доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом на місці складання протоколу інспектором поліції у матеріалах справи немає. 
 
Так, відеозаписом з нагрудних камер поліцейських не було зафіксовано, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Із відеозапису вбачається лише, що автомобіль Toyotaд.н.з. НОМЕР_1 перебуває в нерухомому стані на автозаправній станції,  ОСОБА_1 знаходиться на водійському місці автомобіляToyotaд.н.з. НОМЕР_1 , не пристебнутий паском безпеки, при цьому поруч з ним на пасажирському місці знаходиться особа жіночої статі, яка стверджує, що транспортним засобом керувала вона.
 
Наведених обставин суд першої інстанції не врахував, в зв`язку з чим неправильно застосував ч. 1 ст. 130 КУпАП і безпідставно наклав на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
 
Судом першої інстанції було розцінено поведінку ОСОБА_1 при спілкуванні з працівниками поліції як зухвалу, що згідно висновків суду, підтверджує встановлені поліцейськими ознаки алкогольного сп`яніння.
Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що така ознака алкогольного сп?яніння як зухвалість поведінки відсутня в переліку ознак, встановлених Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніхсправ України,Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, а також те, що протокол ААБ № 304228 складено на ОСОБА_1 не за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп?яніння, а за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відтак встановлені судом обставини виходять за межі фабули обвинувачення.
 
Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що на відеозаписі ОСОБА_1 не заперечував, що керував транспортним засобом. Проте такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються зі стандартом доказування поза розумним сумнівом, встановленим ЄСПЛ.
                                                                                      
Апеляційний суд враховує, що згідно п. 5 Розділу ІІ Інструкції з застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища.
 
Разом із тим, в даному випадку відеозапис є неповним і на ньому зафіксовано лише епізод, як поліцейський пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння і він відмовляється від проходження такого огляду.
 
При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення та рапорт поліцейського не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, яке ставиться їй в вину, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282).
 
Таким чином аналіз вказаних доказів дає підстави стверджувати про порушення поліцейськими вимог нормативних документів, які регламентують оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.
 
Дослідивши всі докази у провадженні, в їх сукупності, слід визнати, що вони є суперечливими, а тому не можуть бути розцінені як такі, що беззаперечно вказують на доведеність винуватості ОСОБА_1 у порушенні ним п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
 
З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, з урахуванням положень, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії», відповідно до якого збір судом доказів на підтвердження винуватості особи за відсутністю сторони обвинувачення у справах про адміністративне правопорушення, свідчить про порушення права особи на неупереджений судовий розгляд, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд доходить висновку, що наявною сукупністю доказів у справі не доведена наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, постанова суду - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу захисника Литвиненка Романа Станіславовича задовольнити.
Постанову судді Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності порушення п. 2.5 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                  Кашперська Т.Ц.