Справа № 308/11429/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

     24 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.
з участю секретар: Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року у складі судді Лемак О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-
встановив :
03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги мотивує тим, що у січні 2019 року вона придбала об`єкт нерухомого майна – павільйон, загальною площею 141,9 м.кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом року ОСОБА_1 здійснила реконструкцію даного об`єкту без отримання відповідного на те дозволу. Під час проведення будівельних робіт нею дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. З початку будівництва ніяких заяв, претензій та скарг щодо реконструкції не надходило, це свідчить про те, що нею не були порушені права інших осіб будівництвом зазначеного об`єкту. Після завершення будівництва був виготовлений технічний паспорт з відміткою про проведене технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.
       Згідно Договору оренди землі №2090 від 27.09.2019р. згідно рішенням ХХХІХ сесії міської ради сьомого скликання від 05.09. 2019 року №1690 територіальна громада м.Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (Орендодавець) передала, а ОСОБА_1 прийняла в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови пл. 0,0363 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2110100000:28:001:021 із строком дії договору до 5 вересня 2024 року.
       Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 183444898 від 03.10.19 року, за нею зареєстровано право оренди на земельну ділянку, кадастровий номер 2110100000:28:001:021 , площею 0,0363 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 
       Вказує, що з питанням прийняття реконструйованого об`єкту до експлуатації та, відповідно, оформленням права власності, зверталася до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради, де їй надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію об`єкту та пояснили, що вказані дії можливо вчинити лише згідно «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011р. шляхом реєстрації декларацій встановленої форми.
       Водночас зазначений Порядок не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно. Вирішення вказаного питання можливе лише після визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку згідно ст.376 ЦК України, а тому вимушена звернутись до суду.
       01.11.2019 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просила суд визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями (позначеному в технічному паспорті під літерами АА’) загальною площею 1313,5 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , з правом подальшого введенням його в експлуатацію.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року уточнений позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями (позначеному в технічному паспорті під літерами АА’) загальною площею 1313,5 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
На дане рішення Закарпатська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради)подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що судом не враховано вимоги ст.ст. 331, 182 ЦК України, якими врегульовано набуття права власності на нерухоме майно; судом залишено поза увагою, що питання оформлення права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати наявність спору про право; суд не врахував, що спірний об`єкт є самочинно збудованим багатоквартирним житловим будинком, будівництво якого розпочато без належного дозволу, без затвердженого проекту, без отримання сертифікату (декларації) про введення його в експлуатацію, а також, що його збудовано на земельній ділянці комунальної власностіі відведеній в оренду не для цієї мети, що є істотним порушенням будівельних норм і правил. Зазначено, що порушення інтересів держави полягає в тому, що визнання в судовому порядку права власності порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно. Оскільки органи уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, прокурор вступає у вказану справу в інтересах виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) так як саме цей орган здійснює делеговані повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю. 
У відзивах на апеляційну скаргу Ужгородська міська рада та ОСОБА_1 просяь апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зокрема, вказано, що прокурором не доведено підстави представництва в інтересах держави в особі органів, в інтересах яких подана апеляційна скарга, а також зазначено, що суд на законних підставах визнав за позивачем право власності на нерухоме майно. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. 
Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П., позивач ОСОБА_1 придбала павільйон літ.А, об`єкт нежитлової нерухомості , загальною площею 141,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
27 вересня 2019 року між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, в особі Бабидорича В.І. та ОСОБА_1 , було укладено договір оренди землі №2090, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови в АДРЕСА_1 , площею 0,0363 га, кадастровий номер 2110100000:28:001:0212 із строком дії договору до 05 вересня 2024 року.
Позивач ОСОБА_1 здійснила реконструкцію вищевказаного об`єкту під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 1313,5 кв.м. 
03.10.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в якому просила визнати за нею право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями (позначеному в технічному паспорті під літерами АА’) загальною площею 1313,5 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , з правом подальшого введенням його в експлуатацію.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Із змісту статті випливає, що для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект; при забудові не були здійснені істотні порушення будівельних норм і правил.
Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті  15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
Верховний Суд у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.
Крім того, Верховний Суд зауважує , що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038- VI , а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).
Матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_1 без належного дозволу, без затвердженого проекту здійснила реконструкцію павільйона, об`єкта нежитлової нерухомості, загальною площею 141,9 кв.м.,що розташований за адресою: АДРЕСА_1 під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 1313,5 кв.м. 
Таким чином зведений позивачем багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями є самочинним будівництвом.
З договору оренди землі 27 вересня 2019 року №2090 вбачається, що позивачу ОСОБА_1 передано в строкове платне користування до 05 вересня 2024 року земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,0363 га, кадастровий номер 2110100000:28:001:0212, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.
Згідно із п.25 договору, на орендовану земельну ділянку встановлено обмеження (обтяження), а саме: зона особливого режиму забудови площею 0,0201га. Земельна ділянка частково знаходиться в межах червоних ліній вул. Гвардійської. В межах червоних ліній нове будівництво заборонено.
Орендар, відповідно до п.29 договору має право зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно – побутові та інші будівлі і споруди за письмовою згодою орендодавця.
Суд першої інстанції, розглядаючи дану справу не врахував вищевказані вимоги закону та не зясував: чи вправі був взагалі орендар земельної ділянки (позивач) здійснювати реконструкцію павільйона під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями; чи наявна письмова згода орендодавця на зведення даної будівлі; чи дотримано при будівницві обмеження (обтяження) щодо забудови земельної ділянки, з врахуванням того, що загальна площа переданої в оренду земельної ділянки становить 0,0363 га, а особливий режим забудови встановлено на площу 0,0201га., та з врахуванням того, що земельна ділянка частково знаходиться в межах червоних ліній вул. Гвардійської, де будівництво заборонено;
Суд першої інстанції також не врахував, що в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували, що позивач зверталася до компетентних державних органів про прийняття самочинної будівлі – багатоквартирного житлового будинку з вбудованими комерційними приміщеннями до експлуатації і вказане питання не було предметом розгляду даних органів, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Більше того, матеріалами справи підтверджено, що договір оренди земельної ділянки з позивачем укладено 27.09.2019 року. 
В договорі оренди (п.3) вказано, що на переданій в оренду земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна: павільйон літ.А загальною площею 141,9 кв.м. В Акті прийому- передачі земельної ділянки вказано, що земельна ділянка передається у стані, що відповідає умовам договору. 
Згідно звіту про проведення технічного обстеження від 02.10.2019 року № 65 досліджувана будівля - реконструйований багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 02.10.2019року, є фактично завершена будівництвом. 
З позовом до суду про визнання права власності на реконструйований багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями позивач звернулася 03.10.2019 року. 
Наведені обставини свідчать, що на момент передачі позивачу в оренду земельної ділянки на ній знаходився не павільйон площею 141,9 кв.м., як це вказано в договорі оренди, а вже знаходилось самочинно збудоване нерухоме майно площею 1313,5 кв.м., будівництво якого позивачем здійснено до отримання ним в оренду земельної ділянки, оскільки за період з 27.09.2019 року (дата укладення договору оренди) до 02.10.2019 року (завершення будівництва) зведенння багатоквартирного житлового будинку з вбудованими комерційними приміщеннями площею 1313,5 кв.м. є неможливим.
Вищевказане також залишено поза увагою судом першої інстанції.
З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції безпідставно і незаконно визнав за позивачем право власності на багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями, перебравши на себе всі функції органів, що уповноважені на здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, нагляду та оформлення права власності на нерухоме майно.
Згідно із ч.2 ст.19 Коституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч.1ст. 2 Закону).

Згідно з положеннями ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року   № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди    є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності, державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду здійснюється виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. У разі якщо сільські, селищні, міські ради не утворили виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження таких органів виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через відповідних головних інспекторів будівельного нагляду.
Згідно із підп.1 п. «б» ч.1 ст 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам сільських, селищних, міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, зокрема: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності";
Рішенням Ужгородської міської ради від 16 листопада 2017 року №881 затверджено положення про управління державноного архітектурно- будівельного контролю Ужгородської міської ради. 
Згідно положення про управління державноного архітектурно- будівельного контролю, дане управління є виконавчим органом Ужгородської міської ради, утворюється міською радою, підзвітне і підконтрольне міській раді, підпорядковане виконавчому комітетету міської ради та міському голові, є підконтрольним Держархбудінспекції України в межах визначених законодавством, створене без статусу юридичної особи публічного права.
Відповідно до п 3.1.1., п.3.1.2, п.3.1.4, вказаного положення дане управління відповідно до покладених на нього завдань : надає, отримує,реєструє, повертає документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, відмовляє у видачі таких документів, анулює їх, скасовує їх реєстрацію; приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації на доопрацювання для усунення виявлених недоліків; здійснює державний архітектурно- будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містбудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах м. Ужгород.
Аналіз вищенаведеного дає підстави суду для висновку, що саме виконавчий комітет Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради), є субєктом, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює делеговані повноваження у сфері державного архітектурно- будівельного контролю 
Подаючи апеляційну скаргу на оскаржуване рішення, прокурор значив, що порушення інтересів держави полягає у тому, що визнання в судовому порядку за відсутності законних підстав права власності на багатоквартирний житловий будинок з вбудованими комерційними приміщеннями порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, оскільки прийняття рішення щодо введення об`єкта нерухомого майна в експлуатацію відноситься до компетенції вищевказаного уповноваженого органу. Окрім того, оскаржуваним рішенням рішенням суду порушено інтереси держави у земельній сфері та сфері комунальної власності, оскльки порушено інтереси територіальної громади м. Ужгорода, як власника земельної ділянки, що була надана в оренду, на якій здійснено самочинне будівництво.
Виконавчий комітет Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради), як орган, що уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах не залучався до участі у справі, та не забезпечив належний захист інтересів держави, в тому числі і щодо оскарження судового рішення, а Ужгородська міська рада, яка є відповідачем у даній справі, самоусунулася від у часті у справі і також не оскаржила незаконне рішення суду 
Таким чином у даній справі прокурором доведено законні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.
З врахуванням наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову задоволенні позову з вищенаведених підстав Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 8410,50 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.
Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.48, 51, 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (структурний підрозділ-Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.
У позові ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Закарпатської обласної прокуратури 8410,50 грн. сплаченого судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2022 року.
Головуючий :
       Судді: