ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/5881/15-ц		
Провадження № 22-ц/821/1573/22		
Категорія: 304020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Крижанівська Інна Володимирівна

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Годік Л.С.в приміщенні Уманського міськрайонногосуду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Крижанівська Інна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог 

27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до  ОСОБА_2 ,третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Крижанівська І.В. про визнання договору дарування недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 .
Після його смерті, з дозволу бабусі ОСОБА_4 (матері ОСОБА_3 ), у травні 2014 року він вселився в побудований батьком будинок разом зі своєю сім`єю по АДРЕСА_1 . Разом з дружиною доглядав бабусю, надав їй посильну допомогу.
Будинок, в якому проживав батько, який по документах зазначений як літня кухня, розташований на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , де раніше проживали його батьки і він, що підтверджується фактом реєстрації за даною адресою до 2004 року. Батько з дозволу власника земельної ділянки ОСОБА_4 побудував даний будинок для проживання своєї сім`ї, так як іншого житла не мав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (бабуся позивача). Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є її донька ОСОБА_2 та позивач.
Як спадкоємець за законом, вказує ОСОБА_1 , він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі.
Втім, позивачеві стало відомо, що бабуся ОСОБА_4 , незадовго до смерті, подарувала будинок АДРЕСА_2 відповідачці ОСОБА_2 , що позивач вважає неправомірним, оскільки в усіх документах літня кухня площею 101 кв.м. по АДРЕСА_1 рахується як самочинна будівля.
Позивач вказує, що при посвідченні договору дарування 01 квітня 2015 року нотаріус порушила вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, оскільки  в технічному паспорті дана будівля зазначена як самочинна та ОСОБА_4 не була власником даної будівлі (літньої кухні).
Як зазначає позивач, дана будівля в дійсності є житловим будинком площею 101 кв.м., який не був належно оформлений.
У зв`язку з наведеним, позивач з метою захисту своїх прав звернувся із відповідним позовом до Уманського міськрайонного суду Черкаської області і просив визнати договір дарування будинку з надвірними спорудами і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 від 01 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу, між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - недійсним.
30 грудня 2015 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що має сумніви, що договори дарування будинку та земельної ділянки підписала ОСОБА_4 . Підписи на договорах ОСОБА_4 викликають підозру в їх легітимності.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 липня 2016 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: будинок по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що всупереч положень ст.ст. 76-83 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем при розпорядженні своїм майном, отриманим за договорами дарування.
Разом з тим, з наданих суду медичних висновків та показів приватного нотаріуса Крижанівської І.В. вбачається, що покійна ОСОБА_4 була при здоровому глузді та пам`яті, підписала договори дарування на користь ОСОБА_2 добровільно, з власного волевиявлення. ОСОБА_4 успадкувала земельну ділянку та житловий будинок після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 та оформила належним чином право власності на зазначене майно, яким і розпорядилась на власний розсуд, а тому відсутні підстави для визнання договорів дарування недійсними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 04 листопада 2022 року, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, при невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. 
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що оскільки ч. 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно реконструйовані будівлі не є об`єктами права власності, а тому вони не можуть бути предметом договору дарування. В даній справі, оскаржуваний договір дарування укладено щодо будівель де є самочинно реконструйований об`єкт, тому такий договір не відповідає вимогам закону та є недійсним, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
На підтвердження своїх доводів скаржник вказує, що факт знаходження на території будинковолодіння по АДРЕСА_1 самочинної будівлі підтверджується довідкою ЧООБТІ від 20 серпня 2015 року та висновком ПП «ТехБудЕкспрес» від 14 червня 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу 

30 листопада 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами, не спростовують правильних висновків суду щодо відсутності підстав для визнання договорів дарування недійсними, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
Також ОСОБА_2 вказує, що зазначене у договорі дарування нерухоме майно було побудоване в 1963 році, а тому, у відповідності до діючого на той час законодавства, не є самочинним будівництвом та належало дарувальнику на законних підставах.
У зв`язку із викладеним, ОСОБА_2 просить залишити рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

З наявних матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18.07.2015 (а.с.9,т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 10.10.2015 (а.с.10,т.1).
За життя, ОСОБА_4 , на підставі свідоцтв про право власності та право на спадщину, виданих Уманською міською державною нотаріальною конторою 03.12.2003 р. № 1-3526, № 1-3528, була власником житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с.74,т.1).
Згідно Договору дарування житлового будинку від 01.04.2015 р. № 139, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 зазначений житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с.231-232,233,т.1).
Згідно Договору дарування земельної ділянки від 01.04.2015 р. № 140, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку під кадастровим номером 7110800000:05:004:0557 по АДРЕСА_3 (а.с.234-235,236,т.1).
Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виданого ПП «Оцінка та інвентаризація майна» 14.07.2015 р. станом на 28.10.2003 р., рік побудови житлового будинку та спірної літньої кухні – 1963, відомості про самочинне будівництво відсутні (а.с.223-225,т.1).
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта будівлі житлової літньої кухні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ПП «ТехБудЕксперт» від 14.06.2016 р. в якому зазначено, що в результаті проведення технічного обстеження житлової будівлі встановлено їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливість використання в якості житлового будинку (а.с.247-254,т.1) та надано на підтвердження витрат на проведення ремонту та перебудови літньої кухні товарні чеки (а.с.33-42,т.1), надано договори на газопостачання та електроенергію (а.с.43-50,т.1).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а постановлене судом першої інстанції рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , на підставі свідоцтв про право власності та право на спадщину, виданих Уманською міською державною нотаріальною конторою 03 грудня 2003 року № 1-3526, № 1-3528, була власником житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с.74,т.1).
Згідно Договору дарування житлового будинку від 01 квітня 2015 року № 139, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 зазначений житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с.231-232,233,т.1).
Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частина 1 ст. 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Таким чином, колегія суддів, надавши оцінку зібраним у справі доказам, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_4 успадкувала земельну ділянку та житловий будинок після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 та оформила належним чином право власності на зазначене майно, яким і розпорядилась на власний розсуд, а саме уклавши спірний договір дарування на користь своєї доньки – ОСОБА_2 .
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про належність спірного майна ОСОБА_3 (батькові позивача). 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що недійсність оскаржуваних договорів дарування виявляється в тому, що договір дарування укладено щодо будівель, де є самочинно реконструйований об`єкт, а саме літня кухня, тому такий договір не відповідає вимогам закону та є недійсним, на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
Згідно із ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Роз`яснення кожної із ознак самочинного будівництва надане у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 р. Зокрема, це стосується «допоміжних» (господарсько-побутових) приміщень. Так, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 є приналежністю головної речі (будинку).
Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5, в якому зокрема роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається БТІ. Відповідно до абз. 60 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. 
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 
Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримувати правовстановлюючі документі на будинок, споруди, навіть якщо їх споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. 
Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , що виготовлений ПП «Оцінка та інвентаризація майна» від 14 липня 2015 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовані до 05 серпня 1992 року (том 1, а.с. 223-225).
Крім того, технічний паспорт не містить відповідної інформації про наявні самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, а суд позбавлений можливості заміняти своїми рішеннями - рішення уповноважених державою органів щодо введення конкретного нерухомого майна в експлуатацію та щодо перевірки збудованих об`єктів нерухомого майна на їх відповідність Державним будівельним нормам та санітарно-епідеміологічним правилам.
Таким чином, у контексті наведених вище положень законодавства та встановлених обставин справи, вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не належать до самочинного будівництва, а тому, на переконання колегії суддів, дана обставина не є підставою для визнання договорів дарування недійсними.
Суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки, як свідчать матеріали справи, оспорювані договори дарування відповідають вимогам закону щодо їх форми та порядку посвідчення, а саме вони викладені у вигляді письмового документу, підписані власноруч дарувальницею та обдаровуваною, посвідчені приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В.
Доказів того, що волевиявлення ОСОБА_4 щодо укладення спірних договорів дарування, не було вільним і не відповідало її волі, матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, апеляційний суд прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та скасування рішення суду першої інстанції.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Інші, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням належної правової оцінки всім фактичним обставинам даної справи, яка грунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для зміни або скасування постановленого судом першої інстанції рішення за наведених в апеляційній скарзі підстав.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Крижанівська Інна Володимирівна про визнання договору дарування недійсним– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 В.Г. Бородійчук

                       Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлено 20 грудня 2022 року/