Постанова
Іменем України                                     
 
26 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 127/28130/20
провадження № 61-20219св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,            
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду 
від 11 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання права власності на 1/2 частки квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. 
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 29 травня 2005 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до умов кредитного договору, який укладений 01 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та           ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 47 200,00 дол. США строком до 01 березня 2027 року.
01 березня 2007 року ОСОБА_5 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та того самого дня уклав іпотечний договір               з банком, відповідно до умов якого передав в іпотеку банку зазначену квартиру на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від  01 березня 2007 року.
Позивач вказувала на те, що зобов`язання за кредитним договором виконано                     у повному обсязі, а ОСОБА_2 добровільно відмовляється виділити їй     у власність 1/2 частини спірної квартири, мотивуючи свою відмову тим, що квартира у нього вилучена банком.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня            2021 року, ухваленим у складі судді Бессараб Н. М.,  позов ОСОБА_1 задоволено.
У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1 , а решту 1/2 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1 залишено                          у власності ОСОБА_2 .
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира, яка зареєстрована за ОСОБА_5 ,  була набута під час шлюбу, а тому підлягає поділу між сторонами, виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні.
Щодо позиції АТ КБ «ПриватБанк», то суд зазначив, що преюдиційним судовим рішенням за вимогами до банку визнано протиправним та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком. Іншим судовим рішенням банку відмовлено у виселенні.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2021 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання права власності на 1/2 частки квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сама по собі наявність судового рішення про скасування державної реєстрації, не веде до автоматичного поновлення права власності у попереднього власника чи поновлення запису про реєстрацію права власності за ним, а тому суд першої інстанції, не маючи достатніх доказів належності на праві власності квартири ОСОБА_2 , дійшов помилкового висновку про визнання права власності на частку спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
 
При цьому апеляційний суд врахував, що, скасовуючи державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ АБ «ПриватБанк» та рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо неї, Верховний Суд у своїй постанові від 02 грудня 2020 року відмовився зобов`язувати приватного нотаріуса поновлювати запис про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, вважаючи їх передчасними, оскільки після виконання судового рішення в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав на спірну квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач не позбавлений можливості звернутись до державного реєстратора із заявою про поновлення запису про його право власності на неї. У разі відмови державного реєстратора здійснити запис про поновлення права власності, він не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк», хоч і є власником квартири, є неналежним відповідачем у справі про поділ майна подружжя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що сама по собі наявність судового рішення про скасування державної реєстрації не веде до автоматичного поновлення права власності у попереднього власника чи поновлення запису про реєстрацію права власності за ним, а тому суд першої інстанції, не маючи достатніх доказів належності на праві власності квартири ОСОБА_2 , дійшов помилкового висновку про визнання права власності на частку спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 , не врахував, що державна реєстрація прав не                              є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Тому при дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, 
а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18),                   від 14 липня 2020 року у справі № 686/23977/18 (провадження                                    № 61-17715св19), від 08 липня 2020 року у справі № 612/808/18 (провадження            № 61-15537св19).
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках.
 
У червні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу,        в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене                                     з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 травня 2005 року.
 
Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
01 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 200 дол. США строком до 01 березня 2027 року на купівлю нерухомості та сплату страхових внесків.
 
01 березня 2007 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 березня 2007 року між ОСОБА_2 та банком укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М., третя особа -  Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «Приват Банк» і зобов`язання приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. поновити запис про право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня               2019 року у справі № 127/31897/18, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, у задоволенні позову  ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу               Бєлою О. М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу               в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1037002905101. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року, винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу              Бєлою О. М., номер запису про право власності на нерухоме майно 1037002905101.
У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження                                                 № 61-20341св19). 
 
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі                                    № 127/10609/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня                 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження № 61-12950св20).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                  і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України               від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року            у справі № 404/1515/16-ц.
 
У справі, яка Верховним Судом переглядається, установлено, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції, установивши, що спірне нерухоме майно придбано за час шлюбу сторін, а відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі                                      № 127/31897/18 (провадження № 61-20341св19) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року скасовано та ухвалене нове судове рішення.
Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, індексний номер 31566007                       від 26 вересня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ КБ «ПриватБанк», винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу               Бєлою О. М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу               в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1037002905101. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 31566007 від 26 вересня 2016 року, винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу              Бєлою О. М., номер запису про право власності на нерухоме майно 1037002905101.
У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Отже, АТ КБ «ПриватБанк» не набуло права власності на спірну квартиру.
 
Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
 
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження                                   № 12-234гс18), а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17,  від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15,               від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) вказувала на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (пункт 46).
 
У справі, яка Верховним Судом переглядається, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2007 року.
 
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на  відсутність доказів належності на праві власності спірної квартири ОСОБА_2 , не врахував, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тому дійшов помилкового висновку про відмову               у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Колегія суддів вважає, що, відмовивши у позові ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, апеляційний суд тим самим спір по суті не вирішив, право ОСОБА_1 на судовий захист, гарантований їй статтями 55,                     124 Конституції України, не забезпечив.
 
При цьому помилковим є висновок апеляційного суду, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі. Ці висновки в постанові апеляційного суду є взаємовиключними, так як з одного боку суд зазначив, що з 21 вересня 2016 року власником спірної квартири є АТ КБ «ПриватБанк», але з іншого боку, він не може бути належним відповідачем у справі про поділ майна подружжя.
 
Так, апеляційний суд не врахував, що АТ КБ «ПриватБанк» незаконно зареєстрував спірну квартиру за банком і усупереч рішенню суду зберігає реєстрацію квартири за собою. Саме вказане змусило позивача звернутися з цим позовом до суду. Тому належний відповідач у справі визначається не формальною назвою позову, а тим, що такими діями АТ КБ «ПриватБанк», по суті, не визнає або оспорює право позивача.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та залишення в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України з відповідачів  на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені нею за подання касаційної скарги, у розмірі 6 300,00 грн в рівних частках, тобто по       3 150,00 грн з кожного відповідача.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року  скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області                        від 25 червня  2021 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_2 та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 300,00 грн (шість тисяч триста гривень      00 копійок) у рівних частках, тобто по 3 150,00 грн (три тисячі сто п`ятдесят гривень 00 копійок) з кожного відповідача.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Ю. В. Черняк