Ухвала
 
21 вересня 2022 року
місто Київ
 
справа № 686/7081/21
провадження № 61-873св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Хмельницька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, постановлене суддею Мазурок О. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у березні 2021 року звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 546 186, 82 грн та інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, у розмірі 6 337 116, 43 грн.
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 18 березня 2019 року і залишене без змін постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь вартості неповернутих простих іменних акцій Відкритого акціонерного товариства «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» (далі - ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів») в кількості 1 342 086 штук у сумі 1 175 530, 33 грн.
Державна казначейська служба України виконала це рішення суду 24 жовтня 2019 року.
ОСОБА_1 вважала, що у неї є право вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційних втрат за весь час прострочення, з моменту виникнення грошового зобов`язання - 01 травня 2004 року - й до моменту виконання рішення суду - 23 жовтня 2019 року.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Хмельницька обласна прокуратура надіслала до суду відзив, в якому зазначила, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року набрало законної сили 18 березня 2019 року та виконано 24 жовтня 2019 року, втім позивач безпідставно здійснила обрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01 травня 2004 року до 23 жовтня 2019 року.
Положення статей 509, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не регулюють спірні відносини, до яких підлягають застосуванню правила Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845). Наведеними актами законодавства передбачено лише право на отримання компенсації в розмірі 3 % річних від несплаченої суми без інфляційних втрат. Додатково прокуратура заявила про застосування правил позовної давності.
Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) надіслала до суду відзив, в якому пояснила, що виконавчий документ надіслано 08 квітня 2019 року для виконання відповідно до Порядку № 845. У порядку черговості та у межах суми, передбаченої законом про державний бюджет України на відповідний рік, Казначейство за рахунок коштів Державного бюджету, зокрема за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», 24 жовтня 2019 року виконало судове рішення.
На переконання Державної казначейської служби України, законодавством не передбачено виконання судових рішень про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України фізичним та юридичним особам саме в тримісячний строк і, як наслідок, не встановлено порядку нарахування та виплати 3 % річних й інфляційних витрат чи нарахування іншої компенсації за порушення строку перерахування грошових коштів за відповідними рішеннями. Дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» поширюється лише на певні рішення, які виконуються органами Казначейства, зокрема про безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів (КПКВК 3504040).
Відносини, які склалися між позивачем та Казначейством, є відносинами, які існували в процесі виконання рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України та регулюються Бюджетним кодексом України і Порядком № 845. Такі відносини не є цивільно-правовими відносинами. Також Державна казначейська служба України просила застосувати правила про позовну давність.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 30 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього суду від 30 вересня 2021 року про виправлення арифметичної помилки та додаткового рішення від 17 листопада 2021 року, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області частково задовольнив позов.
Суд стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію інфляційних втрат у сумі 19 984, 01 грн та 3 % річних в розмірі 21 256, 16 грн.
В іншій частині вимог позову відмовив.
Судовий збір компенсував за рахунок держави.
Зазначене рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що за змістом правила частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливим заходом юридичної відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц 
(провадження № 14-16цс18), правила частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними правилами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. З наведених підстав суд виснував, що позивач має право на стягнення грошових коштів, нарахованих згідно з правилами частини другої статті 625 ЦК України за період з 18 березня 2019 року до 23 жовтня 2019 року, оскільки відповідальність для Державної казначейської служби України за несвоєчасне виконання судового рішення встановлена статтею 625 ЦК України.
Постановою від 22 грудня 2021 року Хмельницький апеляційний суд, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 грудня 2021 року про виправлення описки, скасував рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 листопада 2021 року. Суд ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.
Судовий збір компенсував за рахунок держави.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), та виходив з того, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Позивач пред`явила позов з підстав, передбачених статтями 11, 509, 625 ЦК України, та просила стягнути кошти не з державного органу, а з Державного бюджету України. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не варто ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна ототожнювати механізми виконання судових рішень в обох цих випадках. Виконання судових рішень у згаданих правових ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, тому правова регламентація правових відносин з виконання судових рішень, боржниками за якими в одному випадку є державний орган, а в іншому - держава, відрізняється, тож застосування окремих нормативно-правових приписів з однієї сфери відносин до іншої є помилковим.
Нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення грошових коштів, боржником за яким є, зокрема державний орган, передбачається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стаття 5).
У Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» такий обов`язок для Державної казначейської служби України не встановлено.
Тож, оскільки в згаданих законодавчих актах відмінною є сфера правового регулювання, тому не можна застосовувати до спірних правових відносин правила статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» як підставу для стягнення на користь позивача зазначеної компенсації.
Доводи про наявність підстав для стягнення коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, апеляційний суд визнав такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем положень цивільного законодавства.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 13 січня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 рудня 2021 року, змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження 
№ 14-591цс18), у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №  686/29245/18 (провадження № 61-5667св20), у яких суди визнали підставним стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних за період від дня пред`явлення до виконання виконавчого листа - й до моменту, коли фактично відбулося виконання судового рішення.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшли.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 07 лютого 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 12 вересня 2022 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням від 27 листопада 2018 року у справі № 686/21941/15-ц Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» в кількості 1 342 086 штук у сумі 1 175 530, 33 грн.
Постановою від 18 березня 2019 року Хмельницький апеляційний суд залишив без змін рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року.
Постановою від 26 лютого 2021 року Верховний Суд залишив без змін рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2019 року.
Державна казначейська служба України 24 жовтня 2019 року виконала рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 1 175 530, 33 грн.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 625 ЦК України пред`явила позов про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, наявність якого підтверджена в рішенні суду, ухваленому відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка здійснює перегляд цієї справи,вважає, що з урахуванням чинних правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), приписи частини другої статті 625 ЦК України поширюються на спірні правовідносини з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Оскільки стаття 625 ЦК України розташована в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, тому її дія поширюється на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тож відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).
Отже, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними правилами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження 
№ 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Водночас у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у таких постановах: від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми права, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
У постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Грошове зобов`язання має бути виконаним з дня набрання судовим рішенням законної сили, оскільки з цього часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизованим і визначеним. У випадку якщо у рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір та ці зобов`язання належно не виконані, підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України.
У наведеній справі № 646/14523/15-ц, рішення у якій переглядалися Великою Палатою Верховного Суду, спірні правовідносини стосувалися стягнення з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання, зокрема, 3 % річних від простроченої суми та втрат від інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, яке виникло з рішення суду про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача відшкодування моральної шкоди. За встановлених обставин Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками апеляційного суду про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача інфляційних втрат і 3 % річних за період з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання до дня фактичного виконання рішення суду.
У справі, що переглядається, Державна казначейська служба України мала грошове зобов`язання перед позивачем згідно з рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 18 березня 2019 року, про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вартості неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» в кількості 1 342 086 штук у сумі 1 175 530, 33 грн. Державна казначейська служба України порушила зазначене грошове зобов`язання та виконала рішення суду лише 24 жовтня 2019 року.
Отже, у справі, що переглядається, та у справі № 646/14523/15-ц, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, правовідносини є подібними та сформульовані Великої Палатою Верховного Суду висновки підлягали врахуванню при вирішенні цієї справи по суті.
З наведених підстав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відповідно до правової позиції, сформульованої Великою Палатою Верховного Суду у справі № 646/14523/15-ц, є право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Тож суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
На противагу зазначеному правовому висновку, апеляційний суд врахував інший висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), залишивши поза увагою існування принципу ієрархії висновків Верховного Суду: висновки колегії - висновки палати - висновки об`єднаної палати - висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що разі, коли існують відмінності щодо вирішення певного питання у висновках колегії, об`єднаної палати або Великої Палати, то суд застосовує висновок Великої Палати Верховного Суду.
Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), висновки, викладені в якій враховано апеляційним судом при розгляді справи, що переглядається, спір стосувався визнання протиправними дій Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення, ухваленого на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 зробив висновок, що сфера правового регулювання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не охоплює правові відносин щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не можна ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.
Надаючи оцінку доводам позивача щодо права на інфляційні нарахування і 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у згаданій справі зробив висновок, що такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень цивільного законодавства. Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді компенсації інфляційних нарахувань та 3 % річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди, та її подальшого відшкодування. Судове рішення про відшкодування моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Втім таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, оскільки судове рішення про відшкодування шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності.
Колегія суддів переконана, що такий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц 
(провадження № 14-591цс18), про те, що дія частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема й ті, що виникли з рішення суду.
Додатково потрібно врахувати, що спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми не поширюється на спірні правовідносини, а також не встановлено іншого розміру процентів.
Варто відмітити, що особливістю справи, яка переглядається, є те, що в провадженні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду перебувало ще дві справи з аналогічними фактичними обставинами та подібним правовим обґрунтуванням позовних вимог за позовами інших членів тієї самої сім`ї.
В одному випадку Верховний Суд врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), та зробив висновок про те, що доводи позивача, якими він обґрунтовує своє на право на інфляційні нарахування та 3 % річних від простроченої суми (частина друга статті 625 ЦК України), ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень цивільного законодавства (постанова від 07 липня 2021 року у справі № 686/22674/20-ц (провадження № 61-4329св21)). Саме ці висновки були враховані апеляційним судом при ухваленні оскаржуваної постанови у справі, що переглядається.
В іншому випадку Верховний Суд врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), та зробив висновок про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (постанова від 11 серпня 2021 року у справі № 686/29245/18 (провадження № 61-5667св20). Висновки Великої Палати Верховного Суду також враховані у цій справі судом першої інстанції.
У справі, що переглядається, суд касаційної інстанції не може переглянути оскаржувані рішення та ухвалити законне і обґрунтоване рішення суду без відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), про те, що «передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі 3 % річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди та її подальшого відшкодування. Судове рішення про відшкодування моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Однак таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, адже судове рішення про відшкодування шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності».
V. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Частиною третьою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Передача справи, що переглядається, на розгляд Великої Палати Верховного Суду потрібна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з метою забезпечення принципу правової визначеності в державі.
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування.
Наявність різних підходів до тлумачення норм матеріального права у подібних правовідносинах призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Brezovec v. Croatia», no. 13488/07, 29 March 2011).
Розходження у практиці вищого суду за умови, якщо він є останньою інстанцією у справі і його рішення є остаточними, неприпустимі й призводять до порушення права особи на суд.
Відсутність механізму, який забезпечує узгодженість практики національних судів, утворює стан постійної невизначеності (ЄСПЛ «Tudor Tudor v. Romania», no. 21911/03, § 31, 24 March 2009).
З огляду на викладене Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), щодо незастосування положень частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають з рішення суду про відшкодування державою шкоди, у випадку його несвоєчасного виконання Державною казначейською службою України, а також для формулювання правового висновку про те, чи поширюються норми частини другої статті 625 ЦК України на відносини, які не є цивільними у розумінні статті 1 ЦК України.
Керуючись частиною третьою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Справу № 686/7081/21 (провадження № 61-873св22) за позовом  ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                             І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

                                                                                                                      В. В. Яремко