П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/9433/22	
                                                                                                                   
                                                                                                                        Головуючий в І інстанції: Юхтенко Л.Р.
                                                                                   Дата та місце ухвалення рішення: 12.09.2022 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якій позивач просив: 
- визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Суворовському районі щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення;  
- зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Суворовському районі встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення інваліда війни відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушенні норм матеріального права.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером Національної поліції, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії НОМЕР_1 .
У позовній заяві зазначено, що позивач з 1997 року проходила службу в органах внутрішніх справ України, а з 2015 року - в Національній поліції України, з 30.12.2021 року позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).
Суд першої інстанції встановив, що за фактом отримання 20.07.2015 року тілесних ушкоджень підполковником міліції ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, перевіркою якої встановлено, що 20.07.2015 року приблизно о 07.00 год. підполковник міліції ОСОБА_1 з метою виконання заяви гр. ОСОБА_2 щодо виявлення факту вживання спиртних напоїв неповнолітніми за адресою: АДРЕСА_1 здійснювала по квартирну перевірку та опитування мешканців будинку у відповідності до своїх функціональних обов`язків у форменому одязі без табельної вогнепальної зброї спільно з оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Суворовського РВ ОМУ та позаштатним співробітником Суворовського РВ ГУМВС України в області та в тамбурному приміщенні, у якому було відсутнє освітлення підполковник міліції ОСОБА_1 зашпортнулася за поріг і не втримавши рівновагу впала, при цьому вдарилася головою в складену неподалік будівельну цеглу і втратила на деякий час свідомість.
За результатами службового розслідування прийнято висновок від 30.07.2015 року про те, що отримані ушкодження слід вважати отриманими підполковником міліції ОСОБА_1 в період проходження служби в ОВС при виконанні службових обов`язків.
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 527/2 від 20.12.2021 року медичної комісії ДУ ТМО МВС України по Одеській області, 20.07.2015 року при виконанні службових обов`язків позивач отримала ЗЧМТ, струс головного мозку, арахноїдальна кіста лівої гемісфери ГМ, стійкий цефалгічний синдром в ст.регреса, астено-невротичний, вертигінозний синдром, забій м`яких тканин потиличної області, синкопальний стан, лікувався у стаціонарі, та встановлено, що травма пов`язана з виконанням службових обов`язків, захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції.
12.01.2022 року позивач пройшла огляд комісії № 1 Обласної медико-соціальної експертизи та відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки МСЕК серії 12ААВ № 521039 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності до              12.01.2023 року, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, де зазначено про необхідність проведення огляду 12.01.2023 року.
Позивач звернулась до Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видачі нового відповідного посвідчення, але листом від 09.02.2022 року № 04-С-4657 отримала відмову, у зв`язку з тим, що згідно з довідки МСЕК серії 12ААВ № 521039 від 12.01.2022 позивача визнано особою з інвалідністю, травма якої пов`язана з виконанням службових обов`язків та з цього приводу права на встановлення статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» не має.
Не погодившись з відмовою у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст. 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Суд першої інстанції зазначив, що з висновку службового розслідування чітко вбачається, що позивач отримала травму внаслідок виконання службових обов`язків, але виконання службових обов`язків не було пов`язано з безпосередньої участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. 
Зважаючи на викладене, враховуючи, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, та травма, яку отримала позивач, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення діяв правомірно, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 року (далі – Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я (ст. 1 Закону             № 3551-XII).
Згідно ст. 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
До осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.
Поняття «ветеран війни» міститься у статті 4 Закону № 3551-XII, відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
За наведеного правового регулювання та висновків ВС, оскільки травма, яку отримала позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інвалідність позивача не дає їй права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, як того просила позивач, а тому, позов не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 21.12.2022 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька