Постанова 
Іменем України                                       
 
21 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 757/29269/18-ц
провадження № 61-4838св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Нежури В. А., Березовенко Р. В., Суханової Є. М. 
від 17 лютого 2022 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 29 лютого 
2012 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу №SAMDN25000724019081 «Стандарт, 12 місяців» на суму 
24 000,00 дол. США строком на 12 місяців, з 01 березня 2012 року по 
01 березня 2013 року, з процентною ставкою 8 % річних, номер депозитного рахунку НОМЕР_1 .
29 лютого 2012 року укладено додаткову угоду до договору №SAMDN25000724019081, згідно з якою відсоткова ставка по вкладу збільшена на 0,5 %, загалом до 8,5 % на строк до 01 березня 2013 року.
Крім того, 06 березня 2013 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN80000733624016 «Стандарт» на суму 20 000,00 дол. США строком на 366 днів, по 06 березня 2014 року включно, з процентною ставкою за договором 8,5 % річних, номер депозитного рахунку НОМЕР_2 .
Факт внесення визначеної договорами суми грошових коштів підтверджується відповідними квитанціями.
Позивач зазначав, що умовами зазначених вище договорів передбачена автоматична їх пролонгація, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу.
05 лютого 2016 року він звернувся до відповідача із двома письмовими заявами про відсутність наміру продовжувати дію договору 
№ SAMDN25000724019081 і договору №SAMDN80000733624016, вимагав повернути суми вкладів і нараховані проценти, однак зазначені заяви були залишені без розгляду.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь:
- 846 599, 76 дол. США, що включає 24 000, 00 дол. США - сума вкладу, 
12 161, 69 дол. США - сума відсотків, 2 212, 00 дол. США - 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, 808 226,07 дол. США - 3 % за кожний день прострочення на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором від 29 лютого 2012 року № SAMDN25000724019081;
- 647 579, 94 дол. США, що включає 20 000, 00 дол. США - сума вкладу, 
4 820, 55 дол. США - сума відсотків, 1 699, 75 дол. США - 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, 621 059, 64 дол. США - 3 % за кожний день прострочення на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за договором від 06 березня 2013 року № SAMDN80000733624016.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Зазначав, що у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим у банка відсутні екземпляри оригіналів договорів, платіжних документів та доступ до електронної бази даних, а тому немає можливості перевірити існування договірних правовідносин між банком та позивачем.
Вважає, що позивачем при здійснені розрахунку відсотків використаний невірний розмір відсоткової ставки. Оскільки вищевказані договори банківських вкладів були розірвані позивачем на підставі його письмової заяви від 05 лютого 2016 року, то нарахування відсотків за депозитами повинно здійснюватися на суму вкладу по ставці «на вимогу».
Вимоги про стягнення 3% річних в іноземній валюті на підставі статті 625 ЦК України вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки можуть стягуватись виключно у національній валюті (гривні).
Щодо вимог про стягнення пені на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просив суд застосувати позовну давність в один рік.
Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 
2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з 
АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN25000724019081 від 29 лютого 2012 року 24 000, 00 дол. США - суму вкладу та 7 987, 83 дол. США - суму відсотків. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN80000733624016 
від 06 березня 2013 року 20 000, 00 дол. США - суму вкладу та 
4 603, 93 дол. США - суму відсотків В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу, однак відповідач не виконав своїх зобов`язань та на заяву позивача від 05 лютого 2016 року про розірвання вказаних договорів не повернув суми вкладів, що є підставою для стягнення з відповідача суми вкладів, а також нарахованих за користування ними процентів. Позовні вимоги про стягнення пені на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважав такими, що заявлені з пропуском спеціальної позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків її спливу є підставою для відмови у задоволенні зазначених вимог. Позовні вимоги про стягнення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, в іноземній валюті суд вважав безпідставними, оскільки їх сума повинна бути визначена виключно в національній валюті України - гривні.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зменшено суму нарахованих і стягнутих з АТ КБ «ПриватБанк» відсотків на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN25000724019081 від 29 лютого 2012 року з 7 987, 83 дол. США до 7 986,74 дол. США, зменшено суму нарахованих і стягнутих з АТ КБ «ПриватБанк» відсотків на користь               ОСОБА_1 за договором від 06 березня 2013 року                                                                № SAMDN80000733624016 з 4 603,93 дол. США до 4 602, 84 дол. США. У частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення 3 % річних рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року скасовано та постановлено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь 
ОСОБА_1 2 212,00 дол. США за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором від 29 лютого 2012 року 
№ SAMDN25000724019081, стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 1 699,75 дол. США за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором від 06 березня 2013 року 
№ SAMDN80000733624016. У решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин та наявності у відповідача обов`язку повернути вклади та нараховані на них проценти. Водночас, зазначив, що при визначенні розміру процентів за договорами банківських вкладів суд першої інстанцій вийшов за межі позовних вимог та помилково стягнув їх станом на дату ухвалення судового рішення. Крім того, необґрунтованими вважав висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання саме у валюті зобов`язання. Висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав законним та обґрунтованим.
Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу 
АТ КБ«ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року та касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року і постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у частині позову про стягнення пені та відмови у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року в незміненій частині залишено без змін.
Скасовуючи судове рішення апеляційного суду в частині стягнення пені, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та направляючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що зазначені вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, не врахувавши, що відповідно до правової природи пені позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, а відтак апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги щодо права позивача на стягнення пені у межах річного строку до звернення до суду та не встановив розмір такої пені. Також зазначено про необхідність здійснення розподілу судових витрат, понесених в судах попередніх інстанцій.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року у частині відмови у стягненні пені скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення пені задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ«ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 за депозитним договором № SAMDN25000724019081 від 29 лютого 2012 року нараховану пеню у розмірі 898 645, 06 грн.
Стягнуто з АТ КБ«ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 за депозитним договором № SAMDN80000733624016 від 06 березня 2013 року нараховану пеню у розмірі 691 199, 57 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач має право на стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 12 червня 2017 року по 12 червня 
2018 року. При цьому з урахуванням положень частини третьої статті 551 ЦК України суд апеляційної інстанції вважав, що наявні підстави для зменшення суми пені до суми заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» за депозитними договорами. За результатами перегляду справи в апеляційному порядку здійснено розподіл судових витрат, понесених сторонами в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала
01 червня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року в частині задоволеної вимоги про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначеної вимоги у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 09 листопада 2021 рок у справі № 320/5115/17, у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19-ц, 
від 08 грудня 2021 року у справі № 757/26746/17-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 757/51306/17-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 369/7118/18-ц, від 16 лютого 2022 року у справі № 757/38605/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує на те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що апеляційний суд не урахував, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак договори банківського вкладу, укладені з позивачем, є розірваними з моменту отримання банком заяв ОСОБА_1 від 05 лютого 2016 року про повернення грошових вкладів, а тому між сторонами не існує жодних споживчих відносин, що виключає можливість застосування положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2022 року поновлено                                          АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року.
31 серпня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 лютого 2012 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу №SAMDN25000724019081 «Стандарт, 
12 місяців» на суму 24 000,00 дол. США строком на 12 місяців, з 01 березня 2012 року по 01 березня 2013 року, з процентною ставкою 8 % річних, номер депозитного рахунку НОМЕР_1 .
Згідно з пунктом 3 зазначеного договору у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, то вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений в заяві. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.
На виконання умов цього договору ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 24 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією від 29 лютого 2012 року № 62.
29 лютого 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору №SAMDN25000724019081, згідно з якою відсоткова ставка по вкладу збільшена на 0,5 %, загалом склавши 8,5 %, на строк до 01 березня 2013 року.
06 березня 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN80000733624016 «Стандарт» на суму 20 000,00 дол. США строком на 366 днів, по 06 березня 2014 року включно, з процентною ставкою за договором 8,5 % річних, номер депозитного рахунку НОМЕР_2 .
Пунктом 5 договору № SAMDN80000733624016 передбачено, що в разі, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк, договір продовжується неодноразово без явки клієнта.
На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 20 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією від 06 березня 2013 року № 43.
05 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із двома письмовими заявами про відсутність наміру продовжувати дію договору 
№ SAMDN25000724019081 і договору №SAMDN80000733624016, вимагав повернути суми вкладів і нараховані проценти.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526).
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами спору були укладені два договори банківського вкладу, ОСОБА_1 вніс грошові кошти на депозитні рахунки АТ КБ «ПриватБанк», а банк не повернув їх на його вимогу. Зазначені обставини встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що було перевірено судом касаційної інстанції та за наслідками перегляду залишено зазначені судові рішення в частині стягнення сум вкладів, процентів та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, без змін.
Суд апеляційної інстанції, здійснюючи новий апеляційний розгляд відповідно до постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, переглядав рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому в касаційному порядку справа переглядається лише щодо зазначених позовних вимог (за період з 12 червня 2017 року по 12 червня 2018 року).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 
№ 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Для правильного вирішення справи, яка переглядається, актуальною є правова позицію, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Правовий висновок зводиться до наступного.
Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі                  № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
У той же час після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19,  від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17-ц).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 лютого 2016 року 
ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами, в яких повідомив банк про розірвання зазначених вище договорів банківського вкладу (депозиту) по закінченню строку його дії та просив не здійснювати його пролонгацію відповідно до пункту 3 договору від 29 лютого 2012 року 
№ SAMDN25000724019081 та пункту 5 від 06 березня 2013 року 
№ SAMDN80000733624016.
Положеннями укладених між сторонами договорів банківського вкладу (депозиту) передбачено автоматичну пролонгацію строку дії договору, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу (пункт 3 договору від 29 лютого 2012 року 
№ SAMDN25000724019081 та пункт 5 договору від 06 березня 2013 року 
№ SAMDN80000733624016).
Крім того, пунктом 7 договору від 06 березня 2013 року 
№ SAMDN80000733624016 сторони передбачили право дострокового розірвання укладеного правочину шляхом надіслання іншій стороні відповідного повідомлення за два банківських дні до дня розірвання договору. Схожі за змістом положення передбачені також у пункті 2 договору від 29 лютого 2012 року № SAMDN25000724019081.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Ураховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 12 червня 2017 року по 
12 червня 2018 року, оскільки договірні відносини між сторонами припинилися за ініціативою позивача (заяви від 05 лютого 2016 року), а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» після припинення договірних (споживчих) відносин між сторонами.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що помилковим є також висновок суду першої інстанції щодо вирішення зазначених позовних вимог, оскільки підставою для відмови у їх задоволенні суд першої інстанції вважав пропуск позовної давності, у той час як зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а постанова Київського апеляційного суду від 17 лютого 
2022 рокускасуванню, з ухваленню нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені.
Щодо розподілу судового збору
Згідно з положеннями частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Ураховуючи, що апеляційний суд здійснював розподіл судових витрат, понесених сторонами у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, а за наслідками касаційного перегляду судове рішення апеляційного суду скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат у справі.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за договорами банківських вкладів у загальному розмірі 1 494 179,70 дол. США. Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення у розмірі 60 501,33 дол. США (4,05 % від заявлених вимог) сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача в порядку розподілу судового збору, понесеного у суді першої інстанції, становить 356,81 грн (8 810,00 грн *4,05 %).
Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, зазначена сума на підставі частини шостої статті 141 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Справа переглядалася в апеляційному та касаційному порядку за скаргами обох сторін.
Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 оскаржував рішення суду першої інстанції в частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено 
(1 437 587,94 дол. США), АТ КБ «ПриватБанк» оскаржувало рішення в частині задоволених вимог (56 591,76 дол. США). Ураховуючи, що за наслідками останнього апеляційного перегляду справи задоволено вимоги позивача про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, на суму              3 911,75 дол. США, а також зменшено розмір процентів на загальну суму            2,18 дол. США, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 0,27 %, а апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на 0,004%. З огляду на те, що за кожну із апеляційних скарг підлягав сплаті судовий збір у розмірі 13 215,00 грн, на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає компенсації 0,53 грн судового збору 
(13 215,00 грн*0,004%), а на користь держави з відповідача підлягає стягненню 35,68 грн (13 215,00 грн*0,27%).
Судовий збір за перегляд справи в касаційному порядку за касаційними скаргами ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», поданими у серпні 2019 року, не підлягає розподілу, з огляду на те, що за результатами судового розгляду вимоги про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підлягають задоволенню, а постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу банку задоволено лише у частині розподілу судових витрат при тому, що вимоги про відмову у стягненні сум вкладів фактично відхилені, а вимоги про розподіл судового збору не відносяться до позовних вимог та не впливають на розмір ставки судового збору, що підлягає сплаті при зверненні до суду із відповідною заявою/скаргою.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судового збору, понесеного АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції за касаційною скаргою, поданою у червні 2022 року, відповідно до вимог підпункту «в» пункту 4 частини першої              статті 416 ЦПК України.
Ураховуючи задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», скасування постанови апеляційного суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» підлягає компенсації судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 17 620,00 грн.
Ураховуючи наведене, з огляду на принцип взаємозаліку, сума судового збору, яка підлягає поверненню відповідачу у порядку розподілу судових витрат, складає 17 228,04 грн ((17 620,00 грн +0,53 грн (сума, яка підлягає компенсації на користь АТ КБ «ПриватБанк») - (356,81 грн + 35,68 грн (суми, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк»)).
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені.
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України,                    17 228 (сімнадцять тисяч двісті двадцять вісім) грн 04 коп. судового збору за результатами розгляду справи у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                        Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
          С. Ф. Хопта
 
          В. В. Шипович