КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/19880/21                                                                                         головуючий у І інстанції: Галаган В.І.
провадження 22-ц/824/6137/2022                                                                                            доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
07 жовтня 2022 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Олійника В.І.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:
У листопада 2021 року  ОСОБА_1 , звернулась із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що у період з 28 травня 2018 року по 01 липня 2021 року знаходилась у трудових відносинах за сумісництвом з ТОВ «Карпатигаз». 
Під час звільнення з роботи відповідачем не була нарахована та не виплачена позивачу компенсація за невикористану додаткову соціальну відпустку працівникам, що мають двох та більше дітей до 15 років, у розмірі 2 534,30 грн. 
Наказом про звільнення була передбачена виплата компенсації за невикористані позивачем дні відпустки тривалістю 27 календарних днів, з яких: 17 днів щорічної відпустки та 10 днів додаткової відпустки на дітей відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки». 
На звернення позивача відповідачем було висунуто вимогу про надання довідок з місця роботи чоловіка позивача та від інших роботодавців позивача про те, що у 2021 році позивачу та її чоловіку не надавалась додаткова соціальна відпустка як працівникам, які мають двох та більше дітей до 15 років. 
14 липня 2021 року позивач надіслала відповідачу відповідь із роз`ясненням про те, що чинним законодавством України не передбачені обмеження щодо надання соціальної відпустки на дітей за сумісництвом. Оскільки вказану відповідь відповідачем проігноровано, для вирішення питання компенсації роботодавцем чоловіка позивача було надіслано скан-копію довідки про те, що у 2021 році чоловікові позивача не надавалась додаткова соціальна відпустка як працівнику, що має двох та більше дітей до 15 років. 
Після отримання 02 серпня 2021 року витребовуваної інформації, відповідачем також не було здійснено повного розрахунку при звільненні позивача.
Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку працівникам, що мають двох та більше дітей до 15 років, у розмірі 2 534,30 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.  
Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням представник  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що законодавством не передбачено подача роботодавцеві довідки, щодо відпустки її чоловіка - батька її дітей, про те, що йому в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація.
Вважає, що відповідач безпідставно висунув вимоги, щодо необхідності подачі довідки та надав надто короткий термін для її виконання.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача зазначає, що відпустка, компенсацію за яку просить стягнути позивач, надається за наявності відповідних умов, про які працівник має повідомити роботодавця, чого позивачем здійснено не було, а враховуючи, що станом на момент звільнення вказана інформація була відсутня, були також відсутні підстави для виплати відповідної компенсації.  
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи,  розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день подачі позивачем заяви про звільнення та станом на день звільнення позивача з роботи, позивачем відповідно не було надано роботодавцеві довідку батька її дітей про те, що йому в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та підтверджено позивачем відповідно до її письмових заяв по суті позову.
Колегія суддів погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що що 22 травня 2018 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» № 46-к прийнято ОСОБА_1 на роботу за сумісництвом з строком випробування 2 (два) місяці на посаду менеджера персоналу, тривалістю робочого тижня 20 годин, з 23 травня 2018 року з посадовим окладом 9 360,00 грн. (а.с. 93, 94).
Згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 02.11.2011 року, актовий запис № 466, та свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 11.09.2012 року, актовий запис № 2520, позивач ОСОБА_1 має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За даними зазначених свідоцтв про народження, батьком дітей є ОСОБА_4 . (а.с. 56, 57)
На підставі заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2021 року про звільнення її з роботи з 01 липня 2021 року, наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз»             № 188-К від 08.07.2021 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера персоналу на підставі ст. 38 КЗпП України 08 липня 2021 року із виплатою компенсації за              17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 95, 96).
За даними Довідки ТОВ «Карпатигаз» від 08.07.2021 року № КГ000000062 про розрахунок середнього заробітку, ОСОБА_1 при звільненні здійснено виплату заробітної плати та виплачено компенсацію відпустки за 17 календарних днів у розмірі 5 351,94 грн. Розраховано середньоденну заробітну плату у розмірі 314,82 грн. (а.с. 98)
За даними Довідки ТОВ «Карпатигаз» від 20.12.2021 року № КГ000000017 ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Карпатигаз» за сумісництвом з 23.05.2018 року по 08.07.2021 року на посаді Менеджер з персоналу. Дохід за період з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року склав 56 160,00 грн. (а.с. 97)
Листом від 08.07.2021 року ТОВ «Карпатигаз» повідомлено ОСОБА_1 про ненадання нею довідки з місця роботи батька дітей позивача про те, що йому в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація. (а.с. 63)
Листом від 14.07.2021 року позивачем ОСОБА_1 повідомлено роботодавцю ТОВ «Карпатигаз» про неправомірне не нарахування їй компенсації за невикористану відпустку на дітей та про протиправне витребовування роботодавцем довідки з місця роботи батька дітей про те, що йому в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація. (а.с. 63, 64)
Згідно Довідки ТОВ «Ларс Крогіус Україна» від 20.07.2021 року № 07/20 працівник Товариства ОСОБА_4 за 2021 рік правом на додаткову соціальну щорічну відпустку працівникам, що мають двох та більше дітей до 15 років не скористався. (а.с. 69)
Згідно Довідки ТОВ «Карпатигаз» від 30.09.2021 року № 30/09-09, при звільненні ОСОБА_1 08.07.2021 року їй не виплачувалась компенсація за додаткову соціальну відпустку на дітей за 2021 рік, у зв`язку із ненаданням документів на дату звільнення для підтвердження того, що другий з батьків не скористався цією відпусткою. (а.с. 99)
18 жовтня 2021 року після неодноразових електронних звернень ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Карпатигаз» із письмовою Претензією про виплату їй компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку як працівнику, що має двох або більше дітей до 15 років у розмірі 2 534,18 грн. та про виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день фактичної виплати. (а.с. 65, 66, 67, 71-75)
Листом від 17 листопада 2021 року № 17/11-1 ТОВ «Карпатигаз» відмовило ОСОБА_1 у проведенні заявлених нею виплат, вказуючи на те, що Товариством у день звільнення позивача з роботи виплачено всі належні їй при звільненні виплати, вказуючи на те, що позивачем на день її звільнення з роботи не було надано роботодавцеві довідку з місця роботи батька дітей позивача про те, що йому в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація. (а.с. 76-77).
 
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Розмір середнього заробітку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин), установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); творча відпустка (стаття 16 цього Закону); відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
09 травня 2021 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» № 1401-ІХ від 15.04.2021 року, яким внесено зміни до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» та статті 182-1 КЗпП України, зокрема, слова «Жінці, яка працює і має» замінено словами «Одному з батьків, які мають».
Таким чином, з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» № 1401-ІХ від 15.04.2021 року, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», яка кореспондує ч. 1 ст. 182-1 КЗпП України, одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
 
З огляду на вищевказане, працівнику який має двох або більше дітей віком до 15 років надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів, при цьому відпустка надається за умови, що інший із батьків дітей не отримував вказану відпустку. Відповідно, при звільненні, працівникові має бути виплачена компенсація, в разі не використання вказаної відпустки.
Колегія суддів зауважує, що законодавство дійсно не визначає переліку документів, які має надати працівник для підтвердження його права на додаткову відпустку на дітей, при цьому відсутність вказаної інформації унеможливлює надання відпустки та відповідно здійснення відповідної компенсації.
ОСОБА_1 підтверджує той факт, що 06 липня 2021 року, тобто за два дні до звільнення, її було повідомлено про необхідність надання довідки з місця роботи батька дітей, про те, що йому не надавалась додаткова відпустка із вказаних підстав в поточному році, чого позивачкою здійснено не було. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що вказаний термін був надто коротким, колегія суддів відхиляє, оскільки об`єктивних причин неможливості передачі вказаної інформації нею не зазначено. 
Доводи апеляційної скарги з приводу застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом вірно застосовано норми законодавства, зокрема Закон України «Про відпустки» в редакції чинній на момент звільнення. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач був позбавлений можливості здійснення компенсації за невикористану додаткову відпустку, яка надається одному із батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, оскільки станом на день подачі позивачем заяви про звільнення - 30 червня  2021 року та станом на день звільнення позивача з роботи - 08 липня 2021 року, позивачем не було надано роботодавцеві інформації про те, що батькові її дітей в поточному році не надавалась відпустка на дітей чи її компенсація.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не містить інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, окрім вищезазначених. 
Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 січня 2022 року залишити               без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «07» жовтня 2022 року.
 
                                                                                            О.І. Сліпченко 
 
                                                                                                   В.І. Олійник
 
                                                                                                        Л.П. Сушко