ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1115/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/2669/21 Категорія: 308030000 	Токова С. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       06 жовтня 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
За участі секретаря Чуйко А.В.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Кожем`як М.О.

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – адвоката Кожем`як Марини Олегівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2022 року, постановлене під головуванням судді Токової С.Є. у залі № 231 Соснівського районного суду м. Черкаси, 26.05.2022 року о 11 год. 55 хв., повний текст рішення складений 03.06.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

       12.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
       В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що вона є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . 
       Позивач ОСОБА_1 посилається у позовній заяві, що з 29.03.1988 року у будинку зареєстрований її син, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона зазначає, що приблизно з 2012 року відповідач ОСОБА_2 в помешканні будинку не проживає, де знаходиться на даний час, їй невідомо.
ОСОБА_1 вказує у позові, що факт не проживання відповідача ОСОБА_2 за вказаною адресою понад шість місяців без поважних причин підтверджується документами, доданими до позовної заяви : актом опитування сусідів від 21.09.2018 року та показами свідків: ОСОБА_3 , проживаючої у АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , проживаючої у АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , проживаючої у АДРЕСА_3 .
       З метою захисту прав власника ОСОБА_1 звертається до суду та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 . 
       Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено . 
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кожем?як М.О. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
       В обгрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що оскаржуване рішення є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, підлягає скасуванню, оскільки є незаконним та необґрунтованим, через неправильне дослідження і оцінку доказів, неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи.
       Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що позивачем ОСОБА_1 на підтвердження її слів, було надано акт опитування сусідів, датований 21.09.2018 року, як доказ того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою будинок АДРЕСА_1 , які були критично оцінені судом першої інстанції.
Скаржник вважає, що суд критично поставився до даного акту, вказавши, що дана інформація може вважатися неактуальною та не може підтверджувати підстави позову, оскільки свідків, яких просила викликати позивач ОСОБА_1 , районний суд не викликав та не допитав у суді.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Кожем`як М.О. просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2022 року у справі № 712/2669/21 та визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: 1/ 2 часткою житлового будинку АДРЕСА_1 .
29 жовтня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – адвоката Тарасенка А.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що апеляційна скарга позивача ґрунтується на незгоді із ухваленим рішенням суду першої інстанції, але є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню. 
Представник відповідача у відзиві вказує, що ухвалене районним судом рішення від 26.05.2022 року є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає дійсним, фактичним обставинам справи та ухваленим при повному, об`єктивному дослідженні всіх доказів у справі.
       Зокрема, у відзиві зазначається, що копія акту опитування сусідів від 21.09.2018 року, подана до суду ніби - то на підтвердження не проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , передує зверненню до суду на три роки, що об`єктивно не може свідчити, про факт не проживання відповідача за вказаною адресою протягом останніх шести місяців.
       У відзиві представник відповідача звертає увагу, що вказані в акті опитування сусідів особи, не є сусідами позивача ОСОБА_1 та відповідача, так як їхні прибудинкові території не є суміжними з прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_1 , а будинки не є сусідніми, деякі з них проживають взагалі на іншій вулиці, тому вони не можуть об`єктивно надати свідчення щодо проживання чи не проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку його матері.
       Разом з тим, доводи позивача ОСОБА_1 про тривале не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні з 2012 року спростовується поясненнями самої ОСОБА_1 в судовому засіданні, яка так і не змогла пояснити в суді, з якого саме періоду часу відповідач ОСОБА_2 перестав мешкати у прибудові до будинку, в яку позивач його примусово відселила з сім?єю, вимагавши платити за проживання в ній орендну плату, що підтверджується доказами, наданими разом з поданням письмових пояснень до відзиву на позов, та у зв`язку з чим, в той же час встановлено в судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_2 не втрачав зв`язок зі спірним житлом, так як ремонтує та обслуговує частину будинку, належну його матері, що частково підтвердила сама позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні під час розгляду справи.
       У відзиві представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Тарасенко А.Ю. просить апеляційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.05.2022 року у справі № 712/2669/21 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
       Сторони повідомлені про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними в матеріалах справи судовими повідомленнями та телефонограмами, які отримано учасниками процесу.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивачем, встановивши, що відповідач не проживає у спірному житлі по поважній причині (неприязні відносини з позивачем), у власності іншого житла немає, не втрачав зв`язок з частиною будинку, в якому зареєстрований, витрачає кошти на його утримання та ремонт, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та позбавляти відповідача права на житло у будинку його матері.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1   згідно даних  свідоцтва  про право  на спадщину за законом від 25.07.1981 року та договору купівлі-продажу від 21.01.1982 року є власником 1/2 частини  будинковолодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 29.03.1988 року, як син ОСОБА_1 . Він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту народження і по даний час відповідач ОСОБА_2 не змінював місце своєї реєстрації.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором  у відповідності до статті 5 ЦПК України.
       За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
       Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру.
       Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням, чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивача ОСОБА_1 , був правомірно вселений у житловий будинок матері, розташований у АДРЕСА_1 , та зареєстрований у відповідності до норм чинного законодавства.
       Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб.
       У відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Члени сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
       За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є:; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
       Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та, з яких підстав.
       Отже, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім?ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім?ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім?ї власника без поважних причин понад один рік.
       Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.
       Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
       У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року  у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення   статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
       Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
       Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)  ту відповідності до статті 89 ЦПК України.
       Частинами першою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, оцінивши докази, надані сторонами, у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що в силу положень ст. 405 ЦК України втратив право користування спірним житловим приміщенням.
       Так, суд першої інстанції встановив, що позивачем, в силу покладеного на неї процесуальним законом обов`язку, не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про визнання   ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – 1/ 2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
       Суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги ґрунтуються лише на акті опитування сусідів, датованому 21.09.2018 року.
       Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується із районним судом, який надав вірну оцінку вище зазначеному акту, вказавши, що наданий позивачем акт не можливо вважати належним доказом, оскільки у вказаному акті зазначається, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в будинку в період з 2012 року по даний час, тобто по 21.09.2018 року.
       Проте, як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом 12.03.2021 року, а тому відсутні докази щодо не проживання відповідача за останній рік, який передував зверненню з позовом до суду.
       Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та достовірних доказів того факту, що відповідач з 21.09.2018 року та до дати подання позову в суд не проживав у житловому будинку позивача.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 у відзиві вказує, що між сторонами існують неприязні відносини, а саме: через незадоволення позивача розміром матеріального забезпечення, яке він надавав своїй матері, в тому числі, і на оплату комунальних послуг, оскільки вона вважає недостатнім той розмір допомоги, який надає її син, відповідач ОСОБА_2 .
       В той же час, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача, членом сім`ї власника житла, у зв`язку з чим до даних правовідносин підлягають до застосування вимоги ст. 405 ЦК України, якою визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що відповідач ОСОБА_2 вселився до спірного будинку, як член сім`ї матері ОСОБА_1 , якій на праві власності належить 1/ 2 частка вище вказаного будинку з відповідною частиною надвірних споруд, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.
       Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою   статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
       Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.
       Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2  статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
       Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
       Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, встановивши існування між учасниками справи неприязних стосунків та конфліктів, які є перешкодою для користування відповідачем спірним житловим будинком, з урахуванням того, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
       Із врахуванням вище викладеного, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано достовірних й достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача ОСОБА_2 більше року у спірному домоволодінні у зв`язку із втратою інтересу до житла.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
       Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
       Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
       Посилання скаржника  в апеляційній  скарзі  на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
       З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
       Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кожем`як Марини Олегівни – залишити без задоволення.
       Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2022 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков