ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 688/4167/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/1294/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Чебан О.М.,
       з участю        представника позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Шепетівської міської ради про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційними скаргами Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону (далі – Прокурор) звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є Концерн «Військторгсервіс» (далі – Концерн), до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Шепетівської міської ради про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії.
Прокурор зазначив, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено аукціон з продажу належної Концерну будівлі площею 321,4 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 . За наслідками торгів переможцем визнано ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 148 511 грн 88 коп. 10 листопада 2009 року між Концерном і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив нежитлову будівлю (кафе) за вказаною адресою, а 16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно.
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року, укладений Концерном і ОСОБА_2 .
На стадії виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 6 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 150 000 грн боргу за договором позики судом ухвалою від 25 лютого 2015 року затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_3 Ѕ частки спірної нежитлової будівлі (кафе).
Оскільки нежитлова будівля (кафе) вибула з володіння держави поза її волею, то відповідно до вимог ст.ст. 16, 387, 388, 392 ЦК України це майно слід витребувати у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а державну реєстрацію їх права власності – скасувати.
За таких обставин Прокурор просив суд:
витребувати Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України;
витребувати Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_3 на користь Міністерства оборони України;
зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 ;
зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 ;
зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну на нежитлове приміщення (кафе), розташоване по вул. Старокостянтинівське шосе, 23, в м. Шепетівці, Хмельницької області.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 16 січня 2017 року в порядку заміни неналежного відповідача – Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Шепетівської міської ради залучив до участі у справі як відповідача – Виконавчий комітет Шепетівської міської ради.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року, в позові Прокурора відмовлено.
Стягнено з Концерну на користь ОСОБА_2 3 840 грн витрат на правову допомогу.
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року в позові Прокурора відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння Прокурор обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Між Концерном і ОСОБА_2 існували договірні правовідносини, а після визнання судом договору купівлі-продажу недійсним порушене право держави на майно підлягало захисту з використанням правового механізму, передбаченого ст. 216 ЦК України, тобто реституції. Тому на ці правовідносини не поширюються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України (віндикація).
В частині вимог до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння Прокурор обрав належний спосіб захисту порушеного права, водночас цей позов не підлягає задоволенню через сплив позовної давності. Позивач довідався про порушення свого права з моменту вибуття майна з державної власності, тобто з 27 серпня 2009 року, але в будь-якому випадку не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року. Тому звернення Прокурора з даним позовом відбулося поза межами строку позовної давності, про що заявлено ОСОБА_3 у відповідній заяві.
В частині вимог про зобов`язання державного реєстратора скасувати записи про реєстрацію права власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на нерухоме майно та зареєструвати речові права Міністерства оборони України і Концерну на це майно Прокурором обрано неналежний і неефективний спосіб захисту порушеного права. Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_3 на спірне майно може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, тому це право підлягає захисту в порядку ст. 391 ЦК України. Водночас позивач не надав доказів звернення до державного реєстратора та відмови останнього щодо внесення запису на підставі рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі №688/1778/13-ц про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) у ОСОБА_3 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.
Витребувано у ОСОБА_3 на користь Міністерства оборони України нерухоме мано, а саме Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 .
Зобов`язано державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 .
Стягнено з ОСОБА_3 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 5 787 грн 60 коп. судового збору.
Стягнено з ОСОБА_3 на користь Міністерства оборони України 2 497 грн 42 коп. судового збору.
Стягнено з ОСОБА_3 в дохід держави 2 910 грн 82 коп. судового збору.
Стягнено з Концерну в дохід держави 5 821 грн 64 коп. судового збору.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що позовна давність за вимогами Прокурора по витребування у ОСОБА_3 Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) не сплила, оскільки перебіг цього строку розпочався з 4 серпня 2015 року (з дня набрання законної сили рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі №688/1778/13-ц). Спірне майно вибуло з володіння власника на підставі договору купівлі-продажу, який судом визнано недійсним, а тому частка у цьому майні може бути витребувана у ОСОБА_3 . Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірне майно може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, а тому державний реєстратор повинен скасувати цей запис. Інші висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про витребування Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_3 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції керувався тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. За віндикаційним позовом початок перебігу позовної давності пов`язаний з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про факт вибуття майна з власності у володіння іншої особи. При цьому закон не пов`язує перебіг позовної давності ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Висновок апеляційного суду в частині визначення початку перебігу позовної давності Прокурора та несплив цього строку за вимогами про витребування майна у ОСОБА_3 на користь Міністерства оборони України є передчасним.
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки змісту позовних вимог та обраному Прокурором способу захисту права в частині вирішення позову про зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_3 , не перевірив відповідність рішення суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості в частині вирішення цих вимог, а тому висновок апеляційного суду у відповідній частині вимог також є передчасним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року в частині відмови у витребуванні майна, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та витребувати у ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України в особі Концерну по Ѕ частки будівлі кафе у кожного, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що правові підстави для подання позову про витребування у ОСОБА_3 нерухомого майна виникли лише після набуття ним цього майна на підставі затвердженої ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року мирової угоди, тому звернення Прокурора з віндикаційним позовом у грудні 2016 року здійснено з дотриманням позовної давності. У 2013 році віндикаційний позов не міг бути поданий, оскільки між Концерном і ОСОБА_2 існували договірні відносини, внаслідок чого останній не був порушником у розумінні ст.ст. 387, 388 ЦК України.
В апеляційній скарзі Концерн просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року в цілому та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга Концерну мотивована тим, що Прокурор звернувся до суду з позовом про витребування майна після того, як 4 серпня 2015 року набрало законної сили рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 10 листопада 2009 року між Концерном і ОСОБА_2 , недійсним, тобто у межах позовної давності. При цьому Прокурор обрав належний спосіб захисту порушеного права як в частині вимог про витребування майна у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , так і в частині вимог про зобов`язання Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати записи про реєстрацію речових прав відповідачів на спірне майно.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 через свою представницю, адвокатесу Сташук М.О., подав відзив на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства оборони України Концерн просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Інші учасники справи не висловили своєї позиції щодо апеляційних скарг.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині вимог Прокурора про витребування Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_3 та зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про реєстрацію права власності на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_3 .

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності сторін

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.
11 липня 2022 року Концерн одержав судову повістку про виклик у судове засідання на 28 вересня 2022 року о 9 годині, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 5 а.с. 9), тобто позивач повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.
Представниця Концерну ОСОБА_4 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що вона перебуває у відпустці.
6 та 22 липня 2022 року (двічі) суд апеляційної інстанції направив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повістки про виклик у судове засідання на 28 вересня 2022 року о 9 годині. Ці повістки повернулися до суду з відмітками у поштовому повідомленні відповідно від 13 і 29 липня 2022 року про відсутність відповідачів за вказаною у повістці адресою місця проживання (т. 5 а.с. 11-14).
Отже, згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є особами, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді. Вручення повістки відповідачам вважається врученням повістки і їх представниці, ОСОБА_5 .
Представниця відповідачів, адвокатеса Сташук М.О., звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що вона перебуває у відпустці на оздоровчому лікуванні та не може прибути до суду.
Оскільки поважність причини неявки учасників справи у судове засідання не встановлена, Концерн реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а ОСОБА_2 – у відзиві на апеляційну скаргу, то, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , належало державі на праві власності та перебувало в оперативному управлінні Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».
Наказом Міністерства оборони України від 5 квітня 2007 року №135 припинено діяльність Державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації, тобто приєднання до Концерну, який є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків указаного підприємства.
27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв.м., що належить Концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 148 511 грн 88 коп. 
10 листопада 2009 року Концерн і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О. (реєстраційний №3686), за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив за 148 511 грн 88 коп. нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 .
16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_2 на вказану нежитлову будівлю (кафе).
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 4 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , який укладений 10 листопада 2009 року між Концерном і ОСОБА_2 .
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 6 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 150 000 грн боргу за договором позики, за умовами якої ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_3 Ѕ частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 .
2 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_3 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).
Згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2017 року №013/17 (т. 1 а.с. 184-246): нежитлова одноповерхова будівля (кафе) загальною площею 321,4 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , як об`єкт не існує. На її місці шляхом реконструкції створено новий об`єкт – двоповерхову нежитлову будівлю (кафе) із збільшеними геометричними розмірами, площею, поверховістю та інженерним обладнанням. Від нежитлової будівлі (кафе), що існувала станом на 10 листопада 2009 року залишилися несучі зовнішні стіни; на час проведення експертизи по  АДРЕСА_1 , розташований об`єкт – двоповерхова нежитлова будівля (кафе) з двома прибудовами, котельною та підвалом загальною площею 885,6 кв.м; існуючий на час проведення експертизи об`єкт по  АДРЕСА_1 , є реконструйованим об`єктом, що існував станом на день укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2009 року.

Застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
В силу ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частиною 1 статті 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі – Закон №1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону №1952-ІV слідує, що обов`язковій державній реєстрації прав підлягає право власності на підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.
В силу ч. 1 ст. 19 Закону №1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться, в тому числі на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
Статтею 26 Закону №1952-ІV (в редакції на час звернення Прокурора з позовом до суду) унормовано, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як передбачено ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України слідує, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Власник не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Одним із способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, – з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (див. постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).
Власник може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (такий висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14).
Право на судовий захист гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року (справа №504/2864/13-ц) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує майно на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути майно власнику.
У свою чергу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року (справа №367/2022/15-ц) сформулювала висновок про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Так, рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Позовна давність – це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення.
Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
На віндикаційні позови держави в особі державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У постанові від 17 жовтня 2018 року (справа №362/44/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися саме цей орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор набуває статусу позивача, а позовна давність у такому випадку починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор.
Оскільки право власності особи на майно є порушеним з моменту його вибуття з власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для віндикаційного позову, поданого на захист цього права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна з власності у володіння іншої особи.
Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Схожі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року (справа №914/3224/16), які згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судами при застосуванні норм права.
Зібрані докази вказують на те, що нежитлове приміщення (кафе), розташоване по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння держави за недійсним правочином, тобто не з волі власника. ОСОБА_3 набув частку у цьому приміщенні від особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_2 ), про що ОСОБА_3 не знав, а тому він є добросовісним набувачем.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що держава як власник спірного нерухомого майна вправі витребувати його у ОСОБА_3 у порядку віндикаційного позову, а в цій частині Прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права.
Водночас суд першої інстанції правильно керувався тим, що вимога Прокурора про зобов`язання державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на Ѕ частки нежитлового приміщення (кафе) не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки задоволення такої вимоги не відновить, наскільки це можливо, відповідні права та інтереси позивача.
Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави від імені Міністерства оборони України в особі Концерну, внаслідок чого позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався саме уповноважений орган державної влади – Міністерство оборони України.
Спірне нежитлове приміщення (кафе) вибуло з власності держави внаслідок проведення 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» публічних торгів з продажу майна та укладення 10 листопада 2009 року Концерном і ОСОБА_2 відповідного договору купівлі-продажу. Саме з цього часу, тобто після вибуття майна та прийняття оплати за нього, Міністерство оборони України могло довідатися про порушення права держави на спірну нерухомість, у зв`язку з чим у нього виникло право на віндикаційний позов.
Прокурор пред`явив позов до суду 2 грудня 2016 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті), тобто після спливу загальної позовної давності, а ОСОБА_3 зробив у суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності (т. 3 а.с. 115-118).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, тому позов до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого не законного володіння не підлягає задоволенню.
Посилання Міністерства оборони України та Концерну на те, що Прокурор здійснив звернення до суду з дотриманням позовної давності та обрав належний спосіб захисту порушеного права, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційних скарг про недотримався судом норм матеріального права є безпідставними.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки в позові відмовлено, то понесені Прокурором і Міністерством оборони України витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Водночас Міністерство оборони України та Концерн повинні відшкодувати ОСОБА_3 обґрунтовано понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі по 2 756 грн кожний (1378?2?200%:2).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення, а рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року – без змін.
Стягнути з Міністерства оборони України (місцезнаходження – 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 00034022) на користь ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 2 червня 1999 року Шепетівським міським відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області) 2 756 гривень судового збору.
Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (місцезнаходження – 03151, місто Київ, вулиця Молодогвардійська, 28-А; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 33689922) на користь ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 2 червня 1999 року Шепетівським міським відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області) 2 756 гривень судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 жовтня 2022 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Р.С. Гринчук

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Козачук С.В.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 3