ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 грудня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/5498/19 
Номер провадження 22-ц/816/1119/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
за участю секретаря судового засідання - 
сторони: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року, в складі судді  Сидоренко А.П., повне судове рішення складено 04 жовтня 2022 року, - 

встановив:

У  вересні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр») звернулось до суду з  позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги мотивував тим, що 19 квітня 2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 19.04.2019-100001457, за умовами якого відповідачу було надано кредит на суму 5000 грн 00 коп. строком на 14 календарних днів з кінцевим терміном повернення  кредиту до 02 травня 2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 1400 грн 00 коп. Відповідачем зобов`язання по сплаті заборгованості за тілом кредиту та процентів виконані не були. 
Пунктом  5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником  грошових зобов`язань за договором кредитор  залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання. Отже сума штрафу становить 14 976 грн, проте позивач  просить стягнути  лише частину штрафу у розмірі 2500 грн. 
Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість та штраф за кредитним договором  № 19.04.2019-100001457 в розмірі 8900 грн 00 коп.; стягнути з відповідача  суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1921 грн.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість  за кредитним договором в сумі 5000 грн 00 коп. та судовий збір в сумі 1075 грн 76 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення  про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з  того, що оскільки ОСОБА_1 з 25 березня 2014 року був призваний на військову службу під час мобілізації, а особливий період діє з вказаного часу і продовжує діяти на момент розгляду цієї справи, тому відповідно до п. 14 ст. 15 Закону України  «Про соціальний  і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  з цього періоду  не підлягають нарахуванню  штрафні санкції та проценти. Відповідно, оскільки  відповідач не виконував  свої зобов`язання  за кредитним договором, з нього  на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором  в сумі 5000 грн 00 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Споживчий центр» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  відповідач не перебував на військовій службі в період дії  кредитного договору № 19.04.2019-100001457 від 19 квітня 2019 року (з 19 квітня 2019 року по 02 травня 2019 року), тому у товариства була відсутня необхідність для застосування пільг, а суд не мав права відмовляти  позивачу  в частині стягнення заборгованості  по процентам  за користування кредитом в сумі 1400 грн 00 коп. та штрафу у розмірі 2500 грн 00 коп.
Крім того, зазначає, що відповідачем без поважних причин  пропущено строк для подання відзиву на позов та уточненого відзиву на позов, клопотання про поновлення  пропущеного строку ним не заявлялися. Судом ухвали про поновлення  строків на подання відзиву на позов не постановлялися.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, 19 квітня 2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 19.04.2019-100001457, за умовами якого кредитор зобов`язується надати кредит в сумі 5000 грн 00 коп. строком користування кредитом - 14 календарних днів з дати надання кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту до 02 травня 2019 року включно та процентами у розмірі 1400 грн 00 коп., що становить 28%  в процентному  значенні (а.с. 7-8).
У пункті 1.3. кредитного договору сторони передбачили, що кредит не є споживчим, а сам договір не є договором про надання споживчого кредиту.
Ці обставини спростовує заперечення представника відповідача щодо застосування положень ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» 
Відповідно до п.п. 4.1 договору позичальник зобов`язується забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування ними шляхом внесення в касу Кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту до 02 травня2019 року; проценти за користування кредитом - в день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за Договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання.
Відповідно до розрахунку позивача період прострочення сплати заборгованості  - з 03 травня 2019 року по 27 серпня 2019 року, розмір штрафу – 234%, що становить 14 976 грн 00 коп. (а.с. 6).
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору утворилась заборгованість за кредитним договором, яку просить стягнути позивач, в загальній сумі 8900 грн 00 коп. (сума кредиту 5000 грн. 00 коп.+1400 грн. 00 коп. проценти  +2500 грн 00 коп. штраф).
Відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 123).
Відповідно до копії військового квитка ОСОБА_1 25 березня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року призваний у Збройні Сили України по мобілізації. 19 березня 2015 року на підставі  Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року демобілізований в запас.
З наданих довідок вбачається, що ОСОБА_1 згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року за № 303/2014 призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації з 25 березня 2014 року. 
В період часу з 11 липня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, з 24 жовтня 2016 року по 04 січня 2017 року, з 04 січня 2017 року по 22 червня 2017 року, з 01 листопада 2017 року по 26 листопада 2017 року, з 30 листопада 2017 року по 03 січня 2018 року, з 25 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року відповідач безпосередньо брав участь у АТО, забезпеченні її проведення і захисту незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції. З 30 квітня 2018 року по 27 червня 2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. З 14 серпня 2018 року його виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 15 серпня 2018 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 126-129).
Відповідно до Контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 07 серпня 2019 року, укладеного відповідачем з Міністерством оборони України, ОСОБА_1 проходив військову службу з 07 серпня 2019 року строком на шість місяців (а.с.131).
З копії військового квитка вбачається,що відповідач  з  07 серпня 2019 року на підставі контракту прийнятий на військову службу та з 07 лютого 2020 року звільнений в запас на підставі наказу від 07лютого 2020 року у зв`язку із закінченням контракту (а.с. 124-125).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Як передбачено ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Як вже зазначалося вище, суд першої інстанції відмовляючи ТОВ «Споживчий центр» у стягненні з відповідача процентів за користування кредитними коштами та неустойки, виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 з 25 березня 2014 року був призваний на військову службу під час мобілізації, а особливий період діє з вказаного часу і продовжує діяти на момент розгляду цієї справи, тому для нього діє передбачена п. 15 ст. 14 Закону України  «Про соціальний  і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборона нараховувати  позивачу  проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції  за невиконання кредитних зобов`язань. 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками місцевого суду.
На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.
Відповідно до п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в ред. на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Крім того, в п. 3 Прикінцевих положень Закону України № 1275-VII від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» міститься вказівка, що вказана норма поширюється на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Відповідач ОСОБА_1 дійсно 25 березня 2014 року був призваний у Збройні Сили України по мобілізації, проте, як вбачається з копії його військового квитка він 19 березня 2015 року був демобілізований в запас. В подальшому він проходив військову службу на підставі  контракту з 11 липня 2016 року по 14 серпня 2018 року та з 07 серпня  2019 року по 07 лютого 2020 року.
З наведеного вбачається, що під час строку дії кредитного договору (з 19 квітня 2019 року по 02 травня 2019 року), відповідно і на час, коли у відповідача виник обов`язок з повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами,  ОСОБА_1 не проходив військову службу, відповідно в цей період пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  на нього не поширювалися.
Отже, помилковим є висновок суду щодо відсутності у позивача права на стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами в сумі 1400 грн.
Стосовно стягнення неустойки за невиконання відповідачем  своїх зобов`язань, колегія суддів зазначає наступне.
Як вже зазначалося вище, пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за Договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання.
Згідно розрахунку позивача період прострочення сплати заборгованості – з 03 травня 2019 року по 27 серпня 2019 року, розмір неустойки у процентному співвідношенні 234% на суму 14 976 грн 00 коп.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з  07 серпня 2019 року на підставі контракту прийнятий на військову службу та з 07 лютого 2020 року звільнений в запасу зв`язку із закінченням контракту. Отже, з моменту його прийняття на військову службу, тобто з 07 серпня 2019 року на нього поширювалися пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо заборони нарахування штрафних санкцій. Відповідно за період з 07 серпня 2019 року по 27 серпня 2019 року  позивач не мав права нараховувати відповідачу неустойку за неналежне виконання зобов`язань.
Отже, за період з 03 травня 2019 року по 06 серпня 2019 року, тобто коли позивач мав право нараховувати неустойку, період прострочення становить 96 днів,  розмір неустойки становить  12 288 грн 00 коп. ((5000 грн + 1400 грн )  х (96 днів х 2%)).
Оскільки позивачем ставилося питання про стягнення неустойки в розмірі 2500 грн, що не перевищує розмір неустойки за період прострочення виконання зобов`язання, за який він мав право на її нарахування, відповідно наявні підстави для  стягнення на користь позивача з відповідача неустойки в розмірі 2500 грн 00 коп.
Отже, рішення суду на підставі пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» процентів за користування  кредитними коштами в сумі 1400 грн та неустойки в сумі 2500 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає скасуванню і рішення суду в частині розподілу судових витрат. 
Відповідач, як учасник бойових дій, згідно п. 13) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Отже, на  підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1921 грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви. Крім того, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та оскільки рішення суду фактично було оскаржено в частині відмови у стягненні процентів та неустойки, слід також слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1262 грн 69 коп. судового збору  за подання апеляційної скарги.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3,4; 381-382; 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки та в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»  заборгованість  по процентам за користування кредитними коштами в сумі 1400 гривень 00 копійок та неустойку в сумі 2500 гривень 00 копійок.
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»  за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921 гривня 00 копійок за подання позовної заяви та 1262 гривні 69 копійок – за подання  апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 
Головуючий -  	С. С. Ткачук	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   В. І. Криворотенко