ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6401/22 Справа № 192/628/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на  рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, –
в с т а н о в и л а:

       У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі — ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи його тим, що постановою від 05 січня 2021 року приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. відкрито виконавче провадження №64002696 із примусового виконання виконавчого напису №5666, вчиненого 04 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу     Буждиганчук Є.Ю. та постановою від 05 січня 2021 року приватного виконавця звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (позивача).
       Вказував, що з даної постанови дізнався, що 04 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №5666, за яким стягнуто з нього на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованість в розмірі 22 960 грн.
       Посилаючись на те, що жодних договірних відносин ні з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», ні з іншими фінансовими установами у нього немає, зазначених сум він не отримував і не прагнув отримувати, більше того у нього взагалі відсутні кредити у будь-яких банках чи інших фінансових установах, а також враховуючи, що станом на 04 грудня 2020 року – дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса, чинне законодавство не передбачало можливість вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, оскільки ця заборгованість завжди є спірною, а також пропуск строку позовної давності, просив визнати відповідний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
       Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з його недоведеності та ненадання позивачем доказів на підтвердження викладених у позові обставин, неподання будь-яких клопотань, разом із тим, ухвалою від 04 липня 2022 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, чим було обмежено позивача у наданні відповідних доказів. Відповідна ухвала свідчить про перешкоду у доступі позивача до правосуддя, є проявом надмірного формалізму. 
       Відповідач ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 05 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконавчому провадженню №64002696 (а.с.124-126).
       Відповідно до вказаної постанови, вона винесена при виконанні виконавчого напису №5666, виданого 04 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» боргу в розмірі 22 960 грн. Стягувачем за виконавчим провадженням є ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ».
       Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що підставою позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є відсутність договірних відносин як з відповідачем, так і з іншими банківськими установами, зазначених сум він не отримував і не прагнув отримувати, більше того у нього взагалі відсутні кредити у будь-яких банках чи інших фінансових установах. При цьому будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав. Разом із тим, вказуючи, що в нього відсутні кредити у будь-яких банках чи інших фінансових установах, позивач в своєму позові зазначає, що згідно змісту кредитного договору, наданого нотаріусу, з моменту вчинення договору минуло більше трьох років. Будь-яких договорів на підтвердження вказаних обставин, з яких позивач встановив момент вчинення договору, позивач суду також не надав пославшись на те, що це припущення. Що стосується посилань позивача на відсутність безспірності заборгованості, то оскільки позивач не довів суду будь-які підстави вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, то суд позбавлений можливості визначитись чи є заборгованість, яка стягується за виконавчим написом безспірною чи спірною. Зазначав, що отримавши відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів з повторним клопотанням не звертався.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
       Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.
       Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
       Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).
       Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
       Підпунктами 3.2,3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
       Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
       Таким чином, проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
       Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
       Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
       Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
       З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
       При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування суд має перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
       Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що договірних відносин із фінансовими установами не мав, кредит не отримував, і не мав бажання отримувати. Вказує, що взагалі відсутні будь-які договори з банками чи фінансовими установами.
       При цьому, зазначаючи про відсутність будь-яких кредитних зобов`язань, вказує про пропуск відповідачем строку позовної давності при зверненні до нотаріуса за видачею виконавчого напису, не зазначаючи при цьому, від якої дати він відраховує відповідний строк.
       В той же час, колегія суддів зауважує, що суд своїм рішенням може скасувати виконавчий напис у разі існування між сторонами зобов`язальних відносин, тобто визнання боржником факту укладення кредитного договору та існування заборгованості, в той же час наявності в нього спору щодо розміру такої заборгованості або ж наявності підстав вважати, що нотаріусом була порушена, визначена законодавством процедура, видачі відповідного виконавчого напису.
       Колегія суддів зауважує, що у разі наявності у позивача підстав вважати, що кредитний договір ним взагалі не укладався, останній має звернутися до суду із позовом про визнання такого кредитного договору недійсним.
       Крім того, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази наявності між сторонами кредитних зобов`язань та видання на підставі цього виконавчого напису, оскільки відповідна нотаріальна справа не була витребувана під час розгляду справи по суті. 
       Так, звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою, апелянт зазначав, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, в той же час із повторним клопотанням після усунення зазначених в ухвалі недоліків позивач до суду першої інстанції не звертався.
Більш того, колегія суддів зауважує, що у разі коли позивач вважає, що ним не укладалися кредитні договори із відповідачем, останній мав можливість звернутися до останнього із клопотаннями або адвокатськими запитами про надання відповідного кредитного договору, розрахунку заборгованості, доказів отримання кредитних коштів тощо, що останнім зроблено не було.
       Із клопотанням про витребування відповідних доказів судом також не звертався.
       Колегія суддів також зазначає, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню можливе лише після дослідження судом копії нотаріальної справи, з якої можливо встановити наявність або відсутність заборгованості, правильність її розрахунку, наявність нотаріально посвідченого кредитного договору, додержання нотаріусом відповідної процедури тощо. В той же час, з відповідним клопотання про витребування, будучи усвідомленим про необхідність відповідних доказів по справі, на власний розсуд розпоряджаючись власними правами, до апеляційного суду із відповідним клопотанням не звертався. 
       Отже, така поведінка позивача свідчить про переклад відповідних процесуальних обов`язків на суд, який, в силу принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, не уповноважений на самостійне збирання доказів.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       В той же час, сучасний Цивільний процесуальний кодекс позбавляє можливості суд самостійно збирати докази по справі, тобто постановлювати ухвали про витребування, необхідних для підтвердження чи спростування певних обставин, доказів, зважаючи на справляння судами цивільного судочинства на принципах змагальності сторін та диспозитивності судового процесу, принцип об`єктивної істини на сьогодні законодавцем не відноситься до принципів цивільного судочинства. 
       Тобто суд першої інстанції здійснює розгляд справи на підставі наданих сторонами та наявних в матеріалах справи доказів, в той же час сторони не позбавлені процесуальної можливості звертатися до суду із клопотаннями про витребування певних доказів на підтвердження заявлених вимог у разі неможливості самостійного їх отримання. 
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки останнє в повній мірі відповідає норм матеріального права, будь-які процесуальні порушення з боку місцевого суду судом апеляційної інстанції не встановлено.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2022 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 06 грудня 2022 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.
        
                                                                               Макаров М.О.