УХВАЛА

14 грудня 2022 року 
м. Київ

справа №120/14048/21-а
адміністративне провадження № К/990/27419/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів - Губської О.А., Мартинюк Н.М., 
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі №120/14048/21-а за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності при виконанні судового рішення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,
в с т а н о в и в :
07 жовтня 2022 року зазначена скарга надійшла до суду касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі №120/14048/21-а залишено без руху у зв`язку з відсутністю квитанції про сплату судового збору.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року, відповідач 01 листопада 2022 року надіслав до заяву про усунення недоліків.
Як вбачається з поданої касаційної скарги, відповідач вказує підставу касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме зазначає, що судами не враховано висновки, викладені у пункті 34 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів».
Крім того, автор касаційної скарги послався на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції викладеної в ухвалі Вищого адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року у справі №802/780/16-а та в постанові Вищого адміністративного суду від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10.
Верховний Суд зазначає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. 
Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Проте, скаржник в загальному послався на постанову Пленуму Верховного Суду України та на рішення Вищого адміністративного суду України, детально описав обставини справи послався на нормативно-правове регулювання та фактично висловив незгоду із прийнятими рішеннями, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Водночас скаржником не вказано конкретної норми права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. Також скаржником не зазначено, який безпосередньо висновок Верховного Суду не було враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у цій справі.
Крім того, автор касаційної скарги посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що: «відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку з статтями 21,24 цього кодексу щодо видання уповноваженою особою наказу про поновлення на роботі за відсутності її заяви, яка не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою».
Суд звертає увагу скаржника, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі представник відповідача формально послався на статтю статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку з статтями 21,24 цього кодексу, в загальному виклав обставини справи та висловив свою незгоду із прийнятими у справі судовими рішеннями, проте це не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом.
Суд враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
Відповідно до частини "с" статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 169, 328,330,332 КАС України, 
у х в а л и в :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року у справі №120/14048/21-а повернути скаржнику.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді 	М.В. Білак  О.А. Губська  Н.М. Мартинюк