УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 587/495/21
провадження № 51-3213ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_4,
суддів:                       ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року, 
встановив:
За вироком Сумського районного суду Сумської області від 13 вересня 2021 року
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), з повною загальною середньою освітою, одруженого, пенсіонера, такого, що судимості не має,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 
2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання про речові докази та цивільні позови у кримінальному провадженні.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року вказаний вирок місцевого суду змінено в частині призначеного ОСОБА_1 покарання у зв`язку 
з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Призначено йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 
3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі - н.м.д.г.), що становить 51 000 грн. В решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 23 січня 2021 року, в ранковий час, в туманну погоду, керуючи технічно справним автомобілем марки «RENAULT Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Т-1909 
«Суми-Лебедин» у напрямку м. Лебедин Сумської області із перевищенням допустимої швидкості руху в умовах фактичної видимості дороги. В керованому ним транспортному засобі перебували на той час пасажири ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 . Того ж дня, близько 07 год. 50 хв. під час руху на ділянці 
11 км. + 700 м. вищевказаної автодороги, неподалік від с. Ополонське Сумського району Сумської області, ОСОБА_1 , знехтувавши безпекою дорожнього руху, 
не врахував дорожню обстановку та не вибрав швидкісний режим, який дозволив 
би йому забезпечувати контроль за рухом автомобіля, у результаті чого допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїзної частини та його послідуюче перекидання, чим порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля «RENAULT Trafic» ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про перегляд ухвали Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року в касаційному порядку. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що призначене судом апеляційної інстанції покарання, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження та особу винного, з урахуванням положень ст. 414 КПК України, за своїм розміром 
є явно несправедливим через суворість. Крім цього, захисник звертає увагу на те, 
що призначення штрафу у розмірі  3000 н. м. д. г., що становить 51 000 грн., фактично є погіршенням становища ОСОБА_1 , що суперечить вимогам закону України 
про кримінальну відповідальність. З огляду на наведене, захисник формулює свої вимоги до суду касаційної інстанції про зміну оскарженого судового рішення  шляхом призначення ОСОБА_1 покарання у виді штрафу із застосуванням ст. 69 КК України.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Доводи захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_1 через суворість, є безпідставними. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення 
та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності 
і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів 
усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання 
не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися 
з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
З копій судових рішень вбачається, що призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд апеляційної інстанції взяв до уваги враховані місцевим судом ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який 
є пенсіонером, раніше не судимий, характеризується позитивно, а також те, 
що потерпіла не має до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру.
Повною мірою оцінивши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши                          на щире каяття засудженого, визнання ним своєї вини, а також сприяння розкриттю злочину та встановленню істини у справі, що суд першої інстанції визнав пом`якшуючими покарання обставинами, та за відсутності обтяжуючих покарання обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 
3000 н.м.д.г., що є мінімальним у межах, визначених санкцією вказаної норми.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
Слід зазначити, що доводи захисника щодо необхідності застосування до засудженого положення ст. 69 КК України є неспроможними. 
Оскільки, виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише                             у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
З урахуванням особи винного, встановлені судами обставини хоча і пом`якшують покарання, проте не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України. 
Окрім вказаного, позиція захисника щодо того, що призначення засудженому покарання у виді штрафу є погіршенням його правового становища 
є невмотивованою.
Зважаючи на правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20, провадження 
№ 13-110кс21), критерієм порівняння різних кримінально-правових заходів та/або способів їх реалізації з точки зору покращення/погіршення юридичного становища людини є ступінь втручання у її права і свободи залежно від характеру і тривалості зумовлених відповідними заходами обмежень, заборон та/або додаткових обов`язків і співвідношення їх з інтересами особи.
Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом 
до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами.
Саме тому, зміна за результатами розгляду апеляційної, касаційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено 
з випробуванням на підставі ст. 75 КК, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, засудженого.
Отже, апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок місцевого суду дотримався вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, 
які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, 
а із касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_7 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 липня 2022 року щодо засудженого ОСОБА_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 Судді:
 
ОСОБА_4                                       ОСОБА_5                                          ОСОБА_6