ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року	Львів	Справа № 300/6212/21 пров. № А/857/9816/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання:                         Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської районної державної адміністрації на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Главачем І.А., час проголошення рішення 14 год 02 хв у м. Івано-Франківську, повний текст судового рішення складено 02 червня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області про скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                    в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області (далі – Тлумацька РДА, відповідач), в якому просив скасувати розпорядження скаргу відповідача №16-к від 30.03.2021, поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Івано-Франківська РДА подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу вакантну посаду державної служби в структурі апарату Івано-Франківської РДА без проведення конкурсу на час дії карантину, а також іншу посаду, не пов`язану з державною службою.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 15.06.2020 ОСОБА_1 було призначено на посаду першого заступника голови Тлумацької РДА згідно розпорядження №18-к від 12.06.2020.
30.03.2021 розпорядженням Тлумацької РДА №16-к позивача було звільнено з посади першого заступника голови РДА 31.03.2021 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією установи. Підстава : розпорядження Тлумацької РДА №1-к від 11.01.2021 «Про попередження працівників» та лист-погодження Івано-Франківської облдержадміністрації.
Вважаючи оспорюване розпорядження протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Доказів протилежного відповідачем суду не було представлено, як доведено факту неможливості переведення позивача на вакантні посади.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України, до яких віднесено, зокрема, ініціативу власника або уповноваженого ним органу.
Згідно п.1 абз.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 та 6 цієї статті, допускається у разі неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).
Питання забезпечення зайнятості вивільнюваних працівників врегульовано главою ІІІ-А КЗпП України.
Так, згідно ч.1 ст.492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2 ст.492 КЗпП України).
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч.3 ст.492 КЗпП України).
Зі змісту оспорюваного розпорядження слідує, що підставою звільнення позивача є реорганізації райдержадміністрації відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП.
На виконання розпорядження Тлумацької РДА №1-к від 11.01.2021 «Про попередження працівників відповідно до статей 32, 492 КЗпП України» ОСОБА_1 було попереджено, що у зв`язку з реорганізацією Тлумацької РДА його може бути звільнено.
Розпорядженням Івано-Франківської РДА №2-к від 19.03.2021 було затверджено структуру та загальну чисельність працівників Івано-Франківської РДА у кількості 193 штатних одиниць, в тому числі 48 одиниць чисельності апарату. 
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано лист-погодження Івано-Франківської ОДА всупереч обов`язку ні позивачу, ні до суду.
Розпорядженнями Івано-Франківської РДА №1 від 16.03.2021 та №11 від 25.03.2021 вирішено питання обов`язку дотримання вимог чинного законодавства головою Тлумацької РДА при вивільненні працівників, у зв`язку з реорганізацією.
При цьому, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення не були запропоновані усі наявні вакантні посади.
Крім того, згідно відповіді від 06.01.2022 на адвокатський запит від 29.12.2021, вакантних посад станом на 19.03.2021 було 47, а станом на 30.03.2021 - 142.
Колегія суддів зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення, а роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівнику були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.06.2020 по справі №826/19187/16, від 31.03.2020 по справі №826/6148/16, від 09.10.2019 по справі №821/595/16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 по справі №800/538/17 та Верховного Суду від 25.07.2019 по справі №807/3588/14, від 27.05.2020 по справі №813/1715/16, від 30.09.2020 по справі №826/12050/15, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Крім того, відповідачем не надано доказів відсутності будь-якої іншої посади, визначеної штатним розписом, яка б у повній мірі відповідала освіті, спеціальності, кваліфікації та досвіду позивача, зважаючи на обсяг тих функціональних обов`язків, виконання яких було покладено на нього згідно з посадовою інструкцією за посадою, з якої його було звільнено.
Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (ч.2, 3 ст.42 КЗпП України).
Крім цього, з урахуванням положень статті 42 КЗпП України, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.
Отже, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Відповідачем не надано доказів урахування обставин та підстав, які дають позивачу переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про врахування положень Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», в частині того, що положення вказаних нормативно-правових актів щодо проведення конкурсів на посади державної служби за результатами конкурсу не діяли у період з 18.04.2020 по 05.03.2021 (період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину).
Крім того, як вірно враховано судом першої інстанції, відповідачем не заперечується наявність вакантних посад у штаті новоутвореної Івано-Франківської РДА, у зв`язку з скороченням чисельності штату/реорганізації Тлумацької РДА, як державних службовців, так і вакантних посад, які не відносились до статусу державної служби.
Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи порушене право такого повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про визнання протиправним та таким, що підлягає скасуванню спірне розпорядження, відтак підлягають до задоволення похідні вимоги про поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Посилання відповідача на те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції не врахував, що після звільнення позивач був працевлаштований і отримував певний дохід, колегія суддів відхиляє, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 826/808/16.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року по справі №300/6212/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 07.12.2022