ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1533/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/5528/19 Категорія: 304010000 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       08 грудня 2022 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Вініченка Б.Б., Карпенко О.В., 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року (повний текст судового рішення виготовлено 08 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на підставі запису державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна із незаконного володіння, –

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів, який мотивувала такими підставами.
19.05.2017 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір позики № б/н, за яким позикодавець в особі ОСОБА_3 передала у власність позичальнику, а позичальник в особі ОСОБА_2 отримала у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 79200,00 грн., що є еквівалентом 3 000,00 доларів США за курсом 26,20 грн. за один долар США, та зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше ніж до 19.11.2018 року, з урахуванням валютного курсу гривні на момент повернення позики.
Також 19.05.2017 року, в забезпечення зобов`язання за договором позики, між нею та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за № 4734. Згідно з п. 5 цього договору іпотекодавець ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме – квартиру АДРЕСА_1 .
Через невиконання позивачкою належним чином зобов`язань за договором позики від 19.05.2017 року, внаслідок чого, на думку ОСОБА_3 , виникла заборгованість, остання на підставі вказаних вище договорів позики та іпотечного договору від 19.05.2017, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 22.11.2017 звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 .
20.11.2018 державним реєстратором Черкаської філії КП «Реєстрація нерухомості» Каленчуком М.А. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44135125, яким вирішено провести державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .
Позивачка вважає, що, приймаючи 20.11.2018 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44135125, а саме – про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, державний реєстратор не звернув уваги на те, що заявницею ОСОБА_3 не подано для державної реєстрації прав належних для цього документів в повному їх обсязі. 
Також, не перевірив та не встановив строк виконання зобов`язання за договором позики від 19.05.2017 року, не взяв до уваги відсутність відповідно до вимог п. 36 іпотечного договору письмового рішення іпотекодержателя ОСОБА_3 з даними про його вручення іпотекодавцю ОСОБА_2 про прийняття предмету іпотеки у свою власність, в якому мала б міститися ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за зобов`язанням за договором позики та вимог щодо відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове повернення суми боргу із відсотками. 
Відтак, державний реєстратор, всупереч наведеним вище вимогам закону та за відсутності правових підстав, здійснив державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору.
Крім того, вказала, що ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування від 28.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., за реєстровим номером № 4287, відчужила квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1 , надавши як підставу набуття нею права власності на спірну квартиру, зокрема й витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 146013027 від 20.11.2018, виданий на підставі незаконного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .
З наведених вище підстав вказаний договір дарування є незаконним і підлягає визнанню недійсним.
Крім того, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності позивачки всупереч її волі і на даний час право власності на неї оформлене на відповідача ОСОБА_1 , спірна квартира підлягає витребуванню у незаконного володільця на її (позивачки) користь, як законного власника із подальшим скасуванням державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .
На підставі викладеного просила суд: 
- визнати протиправними дії державного реєстратора Черкаської філії КП «Реєстрація нерухомості» Каленчука М.А. щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та скасувати рішення державного реєстратора Черкаської філії КП «Реєстрація нерухомості» Каленчука М.А. № 44135125 від 20.11.2018 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; 
- визнати недійсним договір дарування квартири від 28.11.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., за реєстровим номером № 4287, яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 17 кв.м.); 
- витребувати у ОСОБА_1 на її користь квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року позов задоволено повністю.
Скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису № 29001008), вчинену державним реєстратором Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчук М.А. 16.11.2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44135125 від 20.11.2018 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним Договір дарування квартири від 28.11.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., за реєстровим номером № 4287, яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 17 кв.м.).
Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 17 кв.м.) та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 1152 грн. 60 коп. з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки державну реєстрацію права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 було проведено з порушенням норм законодавства, тобто спірна квартира вибула з володіння її власника ОСОБА_2 поза її волею, з порушенням порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення про державну реєстрацію, яке підлягає скасуванню, отже, спірна квартира підлягає витребуванню від набувача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а договір дарування від 28 листопада 2018 року – визнанню недійсним.
Рішення оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що іпотекодержатель двічі направляв іпотекодавцю вимогу про усунення порушень договору позики (20.11.2017 та 28.12.2017), які залишені позичальником без реагування.
Суд не звернув уваги на наявність в матеріалах справи опису вкладення до поштового конверту, який містив у собі висновок оцінювача від 12.11.2020 про вартість квартири АДРЕСА_1 , та який був отриманий ОСОБА_2 . Тому, помилковим є висновок суду про те, що іпотекодавець не був повідомлений про ціну предмета іпотеки.
Подання апелянтом висновку оцінювача від 12.11.2020 про вартість квартири АДРЕСА_2 відповідає закону.
Наявне на момент реєстрації права власності обтяження не було перешкодою для реалізації свого права як іпотекодержателя, оскільки таке право передбачалось у п. 25 іпотечного договору від 19.05.2017.
Суд вийшов за межі позовних вимог, виклавши задоволену вимогу позову в першому абзаці його прохальної частини не так, як це просив позивач.
Посилаючись на такі доводи, апелянт вважає рішення незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з чим просить скасувати його, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Нікітюк А.М., діючи в інтересах ОСОБА_2 , заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого прийняв вірне по суті рішення про задоволення позову. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Вказана апеляційна скарга була предметом розгляду Черкаським апеляційним судом Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 травня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року постанову Черкаського апеляційного суду від 18 травня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2017 року між  ОСОБА_3  та ОСОБА_2  був укладений договір позики б/н, за умовами якого позикодавиця передала позичальниці грошові кошти в сумі 79 200,00 грн, що є еквівалентом 3 000,00 дол. США за курсом 26,20 грн за один дол. США, зі строком повернення до 19 листопада 2018 року(а.с. 10 том. 1).
Договір позики № б/н посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4732.
Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що позикодавець в особі ОСОБА_3 передає у власність позичальнику, а позичальник в особі ОСОБА_2 приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 79 200 грн., що є еквівалентом 3 000 доларів США за курсом 26,20 грн. за один долар США, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 79 200 грн., що є еквівалентом 3 000 доларів США за курсом 26,20 грн. за один долар США, не пізніше ніж до 19.11.2018 року, з урахуванням валютного курсу гривні на момент повернення позики.
Згідно з п. 4 Договору позики ОСОБА_2 зобов`язана була повернути ОСОБА_3 суму позики, визначену в п. 1 цього договору, та процентів за фактичний період користування нею з розрахунку 6% в місяць, з урахуванням валютного курсу гривні на момент сплати суми процентів.
Пунктом 5 Договору визначено, що за Домовленістю сторін датою початку погашення позики разом із сумою процентів позичальником визначено 19.11.2017 року.
Для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 19 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір б/н, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11 том 1).
На підставі п. 25 Іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у випадку, зокрема, у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання за договором позики; у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за договором позики, зробленої на підставі закону, договору позики чи цього договору; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором позики у випадку будь-якого порушення умов договору позики тощо.
Пунктом 26 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: (1) за рішенням суду; (2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; (3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з п. 29 Іпотечного договору у разі порушення умов договору позики, та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої зобов`язання, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України.
У зв`язку з порушенням ОСОБА_2 умов договору позики від 19 травня 2017 року ОСОБА_3 20 листопада 2017 року направила позичальниці вимогу про усунення порушення (іпотечне повідомлення) (а.с. 14 том 1).
У вимозі зазначено, що, враховуючи допущені іпотекодавцем (позичальником) ОСОБА_2 порушення умов Договору позики, Іпотекодавець від неї вимагає дострокового повернення суми позики в розмірі 79 200 грн., що є еквівалентом 3 000 доларів США, а також відсотків за користування позикою за період травень-листопад 2017 року в розмірі 1 080 дол. США протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. У разі невиконання іпотекодавцем (позичальником) ОСОБА_2 даної вимоги, іпотекодержатель ОСОБА_3 зверне стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом прийняття вказаного майна у свою власність.
Оскільки свої зобов`язання за поговором позики від 19 травня 2017 року ОСОБА_2 не виконала, ОСОБА_3 звернулася до державного реєстратора Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчука М.А. для реєстрації за нею права власності на предмет іпотеки.
16 листопада 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно був внесений відповідний запис за номером 29001008 про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,8 кв. м. та житловою площею 17 кв. м. 
Запис внесено на підставі рішення від 20 листопада 2018 року державного реєстратора Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчука М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44135125, 
На підставі договору дарування від 28 листопада 2018 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 безоплатно прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою для звернення з цим позовом вказується порушення процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, що визнано судом першої інстанції доведеним.
Переглядаючи рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної інстанції, колегія суддів керується такими нормами закону.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (в тому числі наявність обтяжень на нерухоме майно); перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно із пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (у редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Пунктом 61 вищевказаного Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), було передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 порушила свої зобов`язання за договором позики та належним чином їх не виконала.
Позика забезпечена іпотекою на підставі нотаріально посвідченого іпотечного договору № б/н.
Предмет іпотеки: квартира АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.
На підставі п. 25 Іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у випадку, зокрема, у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання за договором позики; у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за договором позики, зробленої на підставі закону, договору позики чи цього договору; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором позики у випадку будь-якого порушення умов договору позики тощо.
Пунктом 26 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: (1) за рішенням суду; (2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; (3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з п. 29 Іпотечного договору у разі порушення умов договору позики, та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої зобов`язання, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2017 року іпотекодержателем ОСОБА_3 , в зв`язку з порушенням іпотекодавцем (позичальником) ОСОБА_2 умов Договору позики від 19.05.2017 року, було направлено вимогу про усунення порушення (Іпотечне повідомлення) (а.с. 14 том 1).
У вказаній вимозі зазначено, що, враховуючи допущені іпотекодавцем (позичальником) ОСОБА_2 порушення умов Договору позики, Іпотекодавець від неї вимагає дострокового повернення суми позики в розмірі 79 200 грн., що є еквівалентом 3 000 доларів США, а також відсотків за користування позикою за період травень-листопад 2017 року в розмірі 1 080 дол. США протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Разом з тим, зазначено, що у разі невиконання іпотекодавцем (позичальником) ОСОБА_2 даної вимоги, іпотекодержатель ОСОБА_3 зверне стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом прийняття вказаного майна у свою власність.
Свої зобов`язання за Договором позики від 19.05.2017 року позивачка ОСОБА_2 не виконала, відповідачка ОСОБА_3 звернулася до державного реєстратора Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчука Микити Андрійовича для набуття нею у власність квартири АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки та виступала в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Договором позики від 19.05.2017 року.
В подальшому, 16.11.2018 року о 17.02 год., на підставі рішення державного реєстратора Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчука Микити Андрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44135125 від 20.11.2018 року, було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за номером 29001008 про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею – 34,8 кв. м. та житловою площею 17 кв. м. 
Підставою виникнення права власності стало: рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер б/н, видане 22.11.2017 року, видавник ОСОБА_3 ; договір позики, серія та номер: 4732, виданий 19.05.2017 року, видавник: приватний нотаріус Левицька Е.А.; Іпотечний договір, серія та номер: 4734, виданий 19.05.2017 року, видавник: приватний нотаріус Левицька Е.А.; вимога про усунення порушень, серія та номер: б/н, видана 20.11.2017 року, видавник: ОСОБА_3 (а.с. 15 том 1).
Як вбачається із матеріалів справи, з моменту укладення Іпотечного договору від 19.05.2017 року ОСОБА_3 набула статус Іпотекодержателя за вказаним Іпотечним договором. До того ж, сторони погодили передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Дане застереження в договорі свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України.
Разом з тим, суд враховує, що в силу п. 36 вищезгаданого Іпотечного договору, відповідачка ОСОБА_3 , як Іпотекодержатель, мала повідомити Іпотекодавця ОСОБА_2 про своє рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, в якому мали міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог із зобов`язанням за договором позики та вимог щодо відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.
Як вбачається із вимоги про усунення порушення (Іпотечне повідомлення) в порядку ст.ст. 35-37 Закону України, відповідачка ОСОБА_3 повідомляла Іпотекодавця ОСОБА_2 , в зв`язку з порушенням останньої умов Договору позики від 19.05.2017 року, про дострокове повернення суми позики в розмірі 79 200 грн. (еквівалент 3 000 дол. США), а також процентів за користування позикою за травень-листопад 2017 року в розмірі 1080 дол. США, протягом 30 днів з дати отримання вимоги. Крім того, одночасно повідомляла про наміри звернути стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) шляхом прийняття цієї квартири у власність (а.с. 14 том 1).
Разом з тим, зазначене Іпотечне повідомлення не містить ціни, за якою предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя, як це передбачено п. 36 Іпотечного договору. Крім того, така вимога була складена відразу ж після дати початку погашення позики та відсотків, а саме 20.11.2017 року (датою початку погашення позики було визначено 19.11.2017 року). При цьому, відповідачці ОСОБА_2 надавався тридцятиденний строк з дня отримання вимоги для дострокового повернення позики та відсотків. Інших вимог відповідачці не направлялося.
Матеріали справи не містять, а відповідачем ОСОБА_3 та її представником не доведено, що після спливу тридцятиденного строку на виконання вимоги про дострокове повернення суми позики, іпотекодержатель ОСОБА_3 направила іподекодавцю (позичальнику) ОСОБА_2 своє остаточне рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, в якому б зазначалася і ціна предмета іпотеки, за якою останній (предмет іпотеки) переходить у власність Іпотекодержателя ОСОБА_3 , та що остання отримала таке повідомлення.
При цьому, в силу чинного законодавства та вимог п. 36 Іпотечного договору від 19.05.2017 року, метою повідомлення Іпотекодержателем Іпотекодавця є доведення до його відома наміру Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли Іпотекодавець фактично отримав таку вимогу, але залишив її без відповідного реагування. В іншому випадку Іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Встановлена законодавцем процедура повідомлення Іпотекодавця про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неусунення порушення зобов`язання покликана надати можливість Іпотекодавцю усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
Також суд враховує і те, що оскаржуване рішення державного реєстратора Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчука М.А. від 20.11.2018 року, індексний номер: 44135125 від 20.11.2018 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 було прийнято без проведення й надання останнім інформації про вартість майна, що є порушенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» про те, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №757/13243/17, а також у постановах Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №489/10298/20, від 29.09.2021 року у справі №638/16569/18.
При цьому, з метою з`ясування всіх обставин справи, суд за клопотанням учасників процесу, витребовував в Управління з питань реєстрації Черкаської міської ради матеріали реєстраційної справи, заведеної на підставі реалізації ОСОБА_3 процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки – квартири АДРЕСА_1 (висновок про оцінку вартості предмета іпотеки, рішення іпотекодержателя з даними про вручення іпотекодавцю про прийняття предмету іпотеки у власність із зазначенням ціни, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, згідно вимог п. 36 Договору іпотеки від 19.05.2017 року), а у випадку їх відсутності, то просив надати суду відскановані документи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі яких вчинялася дана реєстраційна дія. 
Однак, на адресу суду надійшли лише копії документів реєстраційної справи, що зберігаються в електронній формі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі яких була проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 . При цьому, суду було повідомлено, що оригінал справи не переданий на зберігання до Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради (а.с. 202 том 1).
З наданих суду відсканованих вищевказаних документів, вбачається, що вони містять Договір позики від 19.05.2017 року, Іпотечний договір від 19.05.2017 року, вимогу про усунення порушень від 20.11.2017 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та відстеження Укрпошти за штрих-кодом, з яких вбачається, що позивачкою 22.11.2017 року було отримане поштове відправлення. Разом з тим, відсутній опис вкладення, тому зазначене не вказує беззаперечно на те, що позивачкою ОСОБА_2 була отримана саме вимога від ОСОБА_3 від 20.11.2017 року з повідомленням про намір ОСОБА_3 набути предмет іпотеки у свою власність. Крім того, відсутній і висновок про оцінку вартості предмета іпотеки, хоча суд витребовував і такий висновок, оскільки його обов`язковість, передбачена статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Щодо наданого 10.06.2021 року відповідачем ОСОБА_1 висновку оцінювача про вартість квартири АДРЕСА_1 , складеного 12.11.2018 року ФОП ОСОБА_4 , то суд оцінює його критично, оскільки про такий висновок, сторона відповідачів не заявляла протягом всього часу розгляду справи, аж до 10.06.2021 року, в тому числі і в підготовчому судовому засіданні, хоча в позовній заяві від 26.02.2020 року (надійшла до суду 02.03.2020 року, а.с. 171-176 том 1) позивачка ОСОБА_2 обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказувала на такі порушення. До того ж, такий висновок відсутній і в матеріалах реєстраційної справи, які надані суду Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради.
Крім того, суд враховує, що на момент звернення ОСОБА_3 до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за нею спірної квартири, вже було зареєстроване 02.07.2018 року о 09:40:22 обтяження на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , індексний номер 41849259, обтяжувач: Центральний відділ ДВС м. Черкаси ГТУЮ в Черкаській області, а відповідно і на спірну квартиру, оскільки вона також відноситься до об`єктів нерухомості (а.с. 132, 177 том 1).
Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна
Тому, за наявності вищевказаного обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яке зареєстроване раніше ніж заява ОСОБА_3 про державну реєстрацію за нею спірної квартири, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.
Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №755/5072/17.
Також колегія суддів звертає увагу, що сама реєстрація права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 172674774 від 04.07.2019 року, була проведена 16.11.2018 року о 17:02:25, номер запису 29001008, тоді як підставою такої реєстрації стало рішення державного реєстратора від 20.11.2018 року (тобто рішення якого станом на 16.11.2018 року ще не могло бути), що є неможливим, оскільки саме рішення має передувати внесенню відповідного запису до Державного реєстру.
Отже позивачем доведено, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_3 проведена з порушенням встановленої законом процедури, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису № 29001008), вчиненої державним реєстратором Черкаської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Каленчук М.А. 16.11.2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44135125 від 20.11.2018 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи апелянта про те, що іпотекодержатель двічі направляв іпотекодавцю вимогу про усунення порушень договору позики (20.11.2017 та 28.12.2017), які залишені позичальником без реагування, а також про законність подання ним висновку оцінювача від 12.11.2020 про вартість квартири, не спростовують рішення суду в цій частині, оскільки державна реєстрація проведена 16.11.2018 на підставі рішення державного реєстратора яке датоване двома днями пізніше від проведеної реєстрації (20.11.2018), крім того проведена під час дії чинного обтяження.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про незаконність державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , подальше відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 не може вважатись правомірним.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору дарування квартири та її витребування із чужого незаконного володіння, то колегія суддів виходить із такого.
Така вимога обґрунтована позивачем тим, що спірна квартира вибула із володіння її власника ОСОБА_2 поза її волею, у зв`язку з порушенням порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення про державну реєстрацію, яке підлягає скасуванню, тому спірна квартира підлягає витребуванню від набувача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а Договір дарування від 28.11.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., за реєстровим номером № 4287, за яким ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_1 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 17 кв.м.) – визнанню недійсним.
Оцінюючи такі доводи, суд виходить із того, що відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Вказаний висновок Верховного Суду сформульований у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 278/1025/19.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Отже, право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16-ц.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Звертаючись до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , позивачка стверджує, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею у зв`язку з порушенням порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення про державну реєстрацію, яке підлягає скасуванню.
Оскільки суд дійшов висновку про доведеність вимоги про порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, проведене на підставі рішення про державну реєстрацію, яке суд визнав таким, що підлягає скасуванню, отже спірна квартира вибула із власності позивачки поза її волею всупереч встановленій законодавством процедурі. Доказів волевиявлення позивачки на відчуження належної їй квартири та отримання нею за це грошових коштів суду не надано. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 вказаної квартири. 
При цьому, колегія суддів враховує інтереси позивачки як власника спірної квартири, яка здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власниці ОСОБА_2 , яка позбулася володіння квартирою внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача ОСОБА_1 , який набув право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 757/40111/19-ц.
Що стосується вимог позову про визнання недійсним правочину, стороною якого позивачка не є та за яким  ОСОБА_3  відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_1 , а також про скасування державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за незаконним володільцем ОСОБА_1 , то такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки не спрямовані на ефективний захист порушеного права позивачки.
Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за яким майно відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем - добросовісним набувачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 28.11.2018, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняв у дар спірну, а також вимога про скасування державної реєстрації права власності квартири за ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки не спрямовані на ефективний захист прав позивачки та є неналежним способом захисту порушеного права.
Задоволена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є достатньою підставою для відновлення порушеного права позивачки, оскільки судове рішення про витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 є підставою для внесення в Державний реєстр відповідного запису за ОСОБА_2 . 
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року (справа № 520/15672/17) у справі про визнання недійсним договору комісії, витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії, обставини якої є схожими до обставин цієї справи.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання протиправними дії державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачкою. Також є законним рішення в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Водночас, рішення суду про задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 28.11.2018, вчиненим між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також про скасування державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 не відповідають закону та не враховують останню практику Верховного Суду. Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати, понесені позивачем, складаються із судового збору, сплаченого з звернення з позовом в сумі 2305,20 грн. за звернення з трьома вимогами.
За результатом апеляційного перегляду вирішено задовольнити фактично дві позовні вимоги, а тому позивачці належить компенсувати за рахунок відповідачів 1536,80 грн. Отже з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 слід стягнути на користь ОСОБА_2 по 768,40 грн. з кожного.
За звернення з апеляційною скаргою ОСОБА_5 сплатив 3457,80 грн. судового збору. У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги з позивачки на користь апелянта слід стягнути 1152,60 грн. (як за одну позовну вимогу). Шляхом взаємозарахування сум судових витрат суд стягує із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 384,20 грн. (1152,60 - 768,40).
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -  

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири 28.11.2018 та скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 – скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 28.11.2018 року, яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 також скасування державної реєстрації права власності на вказану за ОСОБА_1 - відмовити.
В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 768,40 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 384,20 грн. судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.
             Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Судді