Ухвала
 
30 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 338/158/19
провадження № 61-6291ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів з вирішення справи по суті
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити безстроковий і безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га шириною від точки «Б» до точки «А» 3,5 метрів та від точки «Д» до точки «Г» - 14,24 метрів, яка належить ОСОБА_1 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до її земельної ділянки та житлового будинку.
Рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 метрів, 17,72 метрів, 9,16 метрів, 12,57 метрів, 9,56 метрів, 4,68 метрів, 5,63 метрів, 9,28 метрів, 17,67 метрів, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 20 жовтня 2006 року серії ЯД №866311, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_1 . 
Вказані межі земельного сервітуту ухвалено прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №8 до висновку експертного дослідження від 15 лютого 2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А. Д. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року - без змін.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року - без змін.
Обставини подання заявником касаційної скарги на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року
11 липня 2022 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року з пропуском строку на касаційне оскарження.
Оскільки повний текст постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року складено 02 серпня 2021 року, то останнім днем тридцятиденного строку для подання касаційної скарги є 01 вересня 2021 року. 
Заявник звернувся із касаційною скаргою 11 липня 2022 року.
Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Як на підставу поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження заявник посилався на те, що копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у день її складення йому вручено не було. 
Про її наявність йому стало відомо з ухвали Верховного Суду від 14 січня 2022 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року, яка надійшла на його електронну адресу. 
Копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року йому було вручено 22 лютого 2022 року, що підтверджується супровідним листом Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року та конвертом від 18 лютого 2022 року (трек-номер 7601869338868).
Вважав, що за вказаних обставин наявні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження.
Короткий зміст ухвали про залишення касаційної скарги без руху та доводів заявника на виконання вказаної ухвали
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року наведені заявником підстави для поновлення процесуального строку визнані неповажними, запропоновано навести інші підстави для поновлення строку та подати докази на підтвердження їх поважності, зокрема: надати докази невиконання апеляційним судом положень статті 272 ЦПК України щодо направлення сторонам у справі копії оскаржуваного судового рішення та вжиття заявником невідкладних заходів, спрямованих на отримання копії судового рішення; об`єктивної неможливості виконання вимог ухвал Верховного Суду від 28 березня 2022 року та 13 травня 2022 року про залишення попередніх касаційних скарг без руху, а саме об`єктивної неможливості зазначення підстав касаційного оскарження та подання доказів невиконання апеляційним судом положень статті 272 ЦПК України.
Для усунення зазначених вище недоліків надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
На виконання вказаної ухвали заявник подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження. 
Зазначає, що на час проведення судового засідання 28 липня 2021 року він перебував за межами України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон, копію повного судового рішення йому не було вручено у день його проголошення (складення). 
Рекомендованим повідомленням (трек-номер 7601868996144), яким надіслано копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року вручено 06 серпня 2021 року не йому, а невідомій особі. 
Зазначене може бути підтверджене додатковим висновком судової почеркознавчої експертизи, яку необхідно призначити Верховному Суду. 
Посилається на те, що копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року йому вручено 22 лютого 2022 року, що підтверджується супровідним листом Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року та поштовим конвертом від 18 лютого 2022 року (трек-номер 7601869338868). 
Вважає, що оскільки він, як учасник справи, якому копію повної постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року не було вручено у день його складення відповідно до частини шостої статті 272 ЦПК України, її копію отримав 22 лютого 2022 року, а попередні касаційні скарги ухвалами Верховного Суду йому повернуті, то строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року він пропустив з об`єктивних причин.
Також зазначає, що підставою пропуску строку слугувало введення військового стану в України з 24 лютого 2022 року, ракетні удари по місту Івано-Франківську та необхідність евакуюватися, які об`єктивно перешкоджали раніше звернутися із касаційною скаргою.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, вирішуючи питання поновлення строку на касаційне оскарження
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнанні судом неповажними.
Встановлено, що 04 лютого 2022 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2022 року визнано підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження  постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року неповажними. 
Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без руху з підстав пропуску строку на касаційне оскарження. 
Зокрема, запропоновано заявнику надати докази, щодо недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) апеляційного суду щодо направлення копії судового рішення або навести інші поважні причини пропуску строку на касаційне оскарження. 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2022року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.
Повертаючи касаційну скаргу, Суд виходив з того, що ОСОБА_1 вказав ті ж причини пропуску строку на касаційне оскарження, що у первісному клопотанні про поновлення строку, яким суд надав правову оцінку та визнав їх неповажними. 
Крім того, Верховний Суд відхилив доводи заявника про те, що він отримав оскаржувану постанову лише 01 лютого 2022 року, а касаційна скарга подана у строк передбаченого статтею 390 ЦПК України. 
Зокрема, суд зазначив, що ОСОБА_1 достовірно був обізнаний про судове провадження, оскільки брав участь у справі як відповідач, використав своє право на апеляційне та касаційне оскарження рішень по суті вирішення спору. 
Крім того, ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, але також оскаржувала рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку. 
Таким чином, процесуальна поведінка ОСОБА_1 не демонструє добросовісності використання своїх процесуальних прав і бажання брати участь у справі на всіх етапах її розгляду.
04 травня 2022 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2022 року визнано підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 рокунеповажними. 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без руху з підстав пропуску строку на касаційне оскарження, невідповідності касаційної скарги вимогам частини другої статті 389 ЦПК України та несплати судового збору.
Встановлено, що заявником не надано належних доказів щодо дати отримання копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року та доказів щодо недотримання апеляційним судом вимог статті 272 ЦПК України, а із доданих до касаційної скарги матеріалів неможливо встановити, чи був порушений апеляційним судом порядок вручення судового рішення. 
Крім того, заявник не надав жодних доказів на підтвердження того, що на момент звернення із первісною касаційною скаргою існували будь-які перешкоди для звернення до суду касаційної інстанції у строки, передбачені ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2022 року продовжено строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі Верховного Суду від 13 травня 2022 року, зокрема, щодо надання суду касаційної інстанції заяви про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження судового рішення з наведенням інших підстав для поновлення цього строку та наданням відповідних доказів, а також для сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.
Повертаючи касаційну скаргу, Верховний Суд виходив з того, що заявник не виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 16 червня 2022 року, зокрема, так і не надав доказів сплати судового збору, натомість повторно заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, яке мотивоване тим ж підставами, що й попереднє таке клопотання, яким Верховний Суд надав правову оцінку. 
Також Верховний Суд зазначив, що наведені заявником причини для поновлення строку на касаційне оскарження та надані ним докази не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, оскільки останнім не подано до суду касаційної інстанції належних доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху також встановлено, що ухвалою Суду від 18 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявниці. Копію ухвали надіслано всім учасникам справи до відома. 
З матеріалів касаційного провадження випливає, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (трек-номер 0306307605939) ОСОБА_1 копію ухвали Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року отримав 29 жовтня 2021 року, а отже, зазначене спростовує доводи заявника про те, що про наявність постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року йому стало відомо з ухвали Верховного Суду від 14 січня 2022 року.
Також в матеріалах касаційного провадження наявний супровідний лист Івано-Франківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року № 338/158/19/17506/2021 з інформацією про направлення заявнику копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 липня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху ОСОБА_1 подав копію відповіді Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року 
№ 07-07/12/13/2022 про те, що на його адресу 02 серпня 2021 року надіслана копія постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року, яка вручена 06 серпня 2021 року, що підтверджується рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (трек-номер 7601868996144).
Зазначене спростовує доводи заявника про його необізнаність з постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року, неотримання копії зазначеної постанови й те, що тридцятиденний строк для подання касаційної скарги відповідно до статті 390 ЦПК України необхідно відрахувати з 22 лютого 2022 року, тобто з моменту отримання ним повторно копії зазначеної постанови відповідно до листа Івано-Франківського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року та поштового конверта від 18 лютого 2022 року (трек-номер 7601869338868).
Крім того, на виконання ухвали Верховного Суду від 28 липня 2022 року про залишення втретє касаційної скарги без руху, заявник не подав доказів об`єктивної неможливості виконання вимог ухвал Верховного Суду від 28 березня 2022 року та 13 травня 2022 року про залишення попередніх касаційних скарг без руху.
Наведені аргументи дають підстав дійти висновку, що ОСОБА_1 пропустив строк на касаційне оскарження, передбачений статтею 390 ЦПК України, з неповажних причин.
Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що оскільки повне рішення було вручено не йому, а за його твердженням, невідомій особі, то він вважається таким, що не обізнаний про таке рішенням, з огляду на таке.
Судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).
Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
У пункті 99 Правил зазначено, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Порядок оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил: для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач.
У пункті 106 Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.
Відповідні відомості на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.
Зі змісту наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.
Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року в справі № 806/2046/18.
Встановлено, що згідно із повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (трек-номер 7601868996144) копію постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року надіслано заявнику за його місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ), та вручено за зазначеною адресою 06 серпня 2021 року, про що свідчить підпис у графі отримувач, та міститься підпис працівника поштового зв`язку, який вніс такі відомості.
Проте зазначене повідомлення про вручення не має позначки «Судова повістка» або «вручити особисто», а тому наявності особистого підпису із зазначенням прізвища одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення воно не вимагало.
Отже, наявне у справі повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (трек-номер 7601868996144) належним чином оформлене та підтверджує отримання за вказаною адресою копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року.
Відповідно до пункту 99 Правил рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо). Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. 
Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16).
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є днем проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Оскільки повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (трек-номер 7601868996144) належним чином оформлене та підтверджує отримання за вказаною адресою в ній копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року ОСОБА_1 вважається таким, що отримав копію зазначеної постанови.
Таким чином, звертаючись 11 липня 2022 року втретє із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року ОСОБА_1 пропустив строк на касаційне оскарження, передбачений статтею 390 ЦПК України, а зазначені ним доводи щодо поновлення строку не свідчить про поважність причини пропущення строку на касаційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд також відхиляє доводи заявника, що пропуск строку на касаційне оскарження обумовлений введенням військового стану з 24 лютого 2022 року в України.
Останнім днем подання касаційної скарги у межах строку, передбаченого статтею 390 ЦПК України, є 06 вересня 2021 року (тридцятиденний строк з моменту отримання копії постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року). 
Таким чином, доводи заявника, що пропуск строку на касаційне оскарження зумовлений введенням в Україні військового стану з 24 лютого 2022 року не заслуговують на увагу, оскільки строк для подання касаційної скарги сплив до 24 лютого 2022 року. 
Доводи заявника про те, що первинно подані ним касаційні скарги на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року повернуто заявнику ухвалами Верховного Суду, а тому заявник з об`єктивних причин пропустив строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Встановлено, що заявник пропустив строк на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України до звернення із первісною касаційною скаргою. Крім того, на виконання ухвали Верховного Суду від 28 липня 2022 року про залишення втретє касаційної скарги без руху, заявник не подав доказів об`єктивної неможливості виконання вимог ухвал Верховного Суду від 28 березня 2022 року та 13 травня 2022 року про залишення попередніх касаційних скарг без руху.
Право особи на повторне звернення з касаційною скаргою після повернення попередньої касаційної скарги, що визначено норами ЦПК України, не є абсолютним, оскільки таке звернення обмежено встановленим законом строком на касаційне оскарження.
Також Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на оскарження рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у цій справі в апеляційному та касаційному порядку.
За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛвід 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. 
Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
ЄСПЛ зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення у справі «МПП «Голуб» проти України» (MPP Golub v. Ukraine), № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).
Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.
Щодо клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи
Верховний Суд відхиляє доводи заявника щодо необхідності призначення судово-почеркознавчої експертизи з огляду на таке.
Умови та порядок призначення експертизи визначені статтею 103 ЦПК України. Аналіз зазначеної норми, її взаємозв`язку з правилами глави 5 розділу І ЦПК України дає підстави зробити висновок, що суд касаційної інстанції не є судом, який є повноважним для розгляду таких питань.
Суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг діє в межах цивільного процесуального законодавства України, його повноваження визначені главою 2 розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вирішення питання про призначення експертизи вказаною главою ЦПК України не передбачено та до компетенції Верховного Суду не належить.
Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволенню не підлягає.
Висновки
Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.
Отже, оскільки ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року зазначені підстави для поновлення строку визнані неповажними, а нові підстави для поновлення строку на касаційне оскарження не знайшли свого підтвердження, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовити.
У відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                                                        Г. І. Усика