КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 752/5264/20                                                                        Головуючий у 1-й інст. - Хоменко В.С.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2397/2022                                                  Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          06 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року  та на додаткове рішення Голосіївського  районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування запису про речові права та їх обтяження, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
           У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2  про скасування запису про речові права та їх обтяження, в якому просила скасувати в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 937821680000, а саме запис про право власності номер 32149638, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47515912 від 26 червня 2019 року, державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Морозом Д.О.
            Посилалась на те, що 02 червня 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. за реєстровим № 1203, відповідно до умов якого з урахуванням внесених до нього подальших змін договорами № 1 від 16 червня 2016 року, № 2 від 15 вересня2016 року, № 3 від 12 червня 2017 року, № 4 від 07 грудня 2017 року, № 5 від 10 травня 2018 року, ОСОБА_2 як позикодавець передав, а позивач як позичальник прийняла гроші в сумі 793 045 грн 57 коп., що еквівалентно 30 211,26 доларам США за курсом продажу долара ПАТ «ПриватБанк» на дату укладення договору позики.
            В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02.06.2016 року за реєстровим № 1204, відповідно до умов якого із подальшими внесеними змінами до договору нею було передано в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
           21 січня 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру позивач виявила, що право власності на квартиру, яка перебувала в іпотеці, було перереєстровано 21червня 2019 року за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Мороза Д.О. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 47515912 від 26.06.2019 року, про що в реєстрі було здійснено запис про право власності № 32149638.
           Посилається на те,  що вказаний запис є незаконним, а його наявність у Державному реєстрі грубо порушує її права та законні інтереси як власника квартири, що є підставою для скасування вказаного незаконного запису.
          Незаконність запису мотивувала відсутністю необхідних правових підстав для цього, зокрема, неподання державному реєстратору під час внесення до державного реєстру оскаржуваного запису звіту про оцінку майна на момент (дату) набуття ОСОБА_2 у власність квартири, як того вимагає ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та п. 5.2.1. іпотечного договору від 02.06.2016 року, що також свідчить про те, що така оцінка проведена не була; неподання державному реєстратору рішення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, що свідчить про внесення оскаржуваного запису до державного реєстру з порушенням вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також здійснення переходу права власності на належну їй квартиру в примусовому порядку за відсутності її вільного волевиявлення.   
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва  від 09 вересня  2021 року  в задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовлено.
        13 вересня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2  - адвоката Дубовика О.В. про ухвалення у справі додаткового рішення.
                 
         Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року заяву  представника відповідача ОСОБА_2   - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення - задоволено.
        Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 33 000 грн.
       Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
         Посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про те, що під час внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржуваного запису, державному реєстратору не було подано звіт про оцінку майна на момент набуття відповідачем у власність квартири, а тому оскаржуваний запис було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з порушенням вимог ч.5 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, позивач не отримував від відповідача інформацію про вартість майна за якою відбувалося зарахування вимог.
       Крім того, посилається на те, що ЗУ «Про іпотеку» і Іпотечним договором прямо визначено необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
       Посилається на те, що оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку с. 37 ЗУ « Про іпотеку» відповідач зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки.
     Крім того, посилається на те, що у матеріалах справи відсутні будь - які докази які б свідчили,  що позивач був проінформований про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог та взагалі відсутня інформація, що вартість майна за якою відбулося зарахування вимог погоджувалася з власником майна.
     Посилається на те, що позивач не був ознайомлений із звітом від 20 червня 2019 року який надав відповідач суду першої інстанції.
      Крім того, посилається на те, що у матеріалах відсутні будь - які документи в яких позивач засвідчує своє ознайомлення із Звітом або погоджується із даним звітом про оцінку вартості нерухомого майна від 20 червня 2019 року та самою ринковою вартістю об`єкта оцінки, що зазначається у звіті або докази направлення даного звіту позивачу для ознайомлення.
      Посилається на те, що ринкова вартість об`єкту оцінки (квартири) яка зазначена у звіті не відповідає ринковим реаліям та була суттєво занижена чим порушено її права передбачені в Іпотечному договорі від 02.06.2016 року, а сам звіт не відповідає нормам законодавствам.
 
         Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, 26 листопада 2021 року   ОСОБА_4 а подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додатково рішення суду.
         Посилається на те, що вказана сума в розмірі 33 000,00 грн не є співмірною із складністю справи та часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
 
       Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3   надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.
       В судовому засіданні  ОСОБА_1 та її представник  ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.
       Інші учасники  справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 заявою посвідченою ПН КМНО Ігнатовим О.В. за реєстровим № 2152 підтвердила відсутність претензій до ОСОБА_2 щодо реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки та підписала 11 жовтня 2019 року акт - прийому передачі квартири АДРЕСА_1 .
       Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 02 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02 червня 2016 року за реєстровим № 1203, відповідно до умов якого з урахуванням внесених до нього подальших змін договорами № 1 від 16 червня 2016 року, № 2 від 15 вересня 2016 року, № 3 від 12 червня 2017 року, № 4 від 07 грудня 2017 року, № 5 від 10 травня 2018 року, ОСОБА_2 ,  як позикодавець передав, а ОСОБА_1 , як позичальник прийняла гроші в сумі 793 045 грн 57 коп., що еквівалентно 30 211,26 доларам США за курсом продажу долара ПАТ «ПриватБанк» на дату укладення договору позики (а.с. 9-21, т.1).
В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02 червня 2016 року за реєстровим № 1204, відповідно до умов якого із подальшими внесеними змінами до договору нею було передано в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 22-39, т.1).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору позики, ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Мороза Д.О. із заявою про державну реєстрацію за ним як іпотекодержателем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
21  червня 2019 року рішеннями державного реєстратора Мороза Д.О. (індексний номер 32149638) проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 40-43, т.1).
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 33 ЗУ  «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.
Частиною 5 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Так, п. п. 3.4.1. - 3.4.3. іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації у спосіб, визначений цим договором та чинним законодавством України, задовольнити вимоги в тому обсязі, які є на момент фактичного задоволення, зокрема, суму боргу, неустойку, збитки, завдані простроченням виконання, витрати, пов`язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки тощо, звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у випадках, передбачених основним зобов`язанням, цим договором та чинним законодавством України.
Відповідно до п. 5.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя згідно умов пп. 5.2.1., 5.2.2., 5.2.3. п. 5.2. цього договору (застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя), якщо інше не встановлене законом, крім випадків, передбачених законом, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначених цим договором, належить іпотекодержателю.
Пунктом 5.2. іпотечного договору сторони погодили, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися за рішенням іпотекодержателя у наступному порядку (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя): у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за основним зобов`язанням та інших витрат, передбачених цим договором. Сторони домовились, що у випадку прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати відповідно до чинного законодавства своє право на предмет іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. У разі прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, цей договір виступає правовстановлювальним документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. Сторони домовились про те, що до моменту виконання, припинення або розірвання цього договору правовстановлювальні документи та технічна документація на предмет іпотеки залишаються на зберіганні у іпотекодержателя.
Згідно п. 5.2.3. іпотечного договору іпотекодавець погоджується з тим, що вищезазначене застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.                           
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав встановлених ст. 12 цього Кодексу.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою договору.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 27 березня 2019 року у письмовому вигляді надала заяву про згоду на передачу та перереєстрацію права власності на предмет іпотеки, в якій вказала про те, що власноруч отримала заяву-вимогу (бланк серії ННР 608153 за реєстровим № 598, вихідний номер 86/02-24 від 20.03.2019 року) про усунення порушення зобов`язання за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_2 02 червня 2016 року (із змінами), і у зв`язку із неможливістю виконання основного зобов`язання за договором позики від 02 червня 2016 року, що забезпечений іпотечним договором від 02 червня 2016 року  та згідно ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» надає право ОСОБА_2  задовольнити вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки (а.с. 37-98, т.1).
11 вересня 2019 року ОСОБА_1 заявою, посвідченою ПН КМНО Ігнатовим О.В. за реєстровим № 2152, підтвердила відсутність претензій до ОСОБА_2 щодо реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки, та підписала 11 жовтня 2019 року акт-прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 (а.с. 101 - 102, т.1 ).  
Доказів на підтвердження протилежного позивач суду не надала, також позивач не надала доказів виконання вимог кредитора протягом 30 днів чи доказів незгоди із наявним боргом перед відповідачем, що суд правильно розцінював як визнання нею обставин порушення зобов`язань за договором позики, яке забезпечено іпотекою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведене спростовує твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про порушення порядку звернення стягнення на іпотечне майно в частині неповідомлення іпотекодавця про таке звернення. Тому вказані  твердження позивача судом до уваги не приймаються.
Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно  ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Статтею 18 цього Закону встановлено перелік документів необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Пунктом 40 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.
Пунктом 57 вказаного Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Пунктом  61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:  1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;  2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;  3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).  Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
На момент переходу права власності на іпотечне майно була проведена його оцінка, що підтверджується звітом про оцінку вартості нерухомого майна, складеним ФОП ОСОБА_6 від 20 червня 2019 року, за яким вартість квартири становить 534 000,00 грн. без ПДВ ( а.с. 129-156, т.1)
Вказаний звіт позивачем не оспорювався. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подана стороною позивача рецензія на звіт від 20.06.2019 року не приймається уваги, оскільки не стосується предмету даного позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що оцінка іпотечного майна станом на момент набуття відповідачем  права власності на квартиру проведена не була, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.
Відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог  іпотекодержателя, є документами, що  підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.
Крім того, станом на 21 червня 2019 року законодавство не встановлювало обов`язку іпотекодержателя подавати державному реєстратору звіт про оцінку іпотечного майна, право власності на яке реєструється за іпотекодавцем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Таким чином, державний реєстратор відповідно до положень ч.2 ст. 19 Конституції України  та ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» діяв в межах закону.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи №752/5264/20 міститься копія звіту про оцінку іпотечного майна, які відповідач замовив станом на день переходу права власності.
Крім того, предмети розгляду у справах вказаних позивачем в апеляційній скарзі та у даній справі не є тотожними, що унеможливлює їх застосування в порядку ч.4 ст. 263 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримував від відповідача інформацію у письмовій вимозі про вартість майна за якою  відбулося зарахування вимог, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.
 Письмова вимога надсилається іпотекодавцю мінімум за 30 днів до дня набуття права власності на іпотечне майно іпотекодержателем, тоді як закон зобов`язує іпотекодержателя здійснити оцінку саме на день переходу права власності.
Тобто,  на момент відправлення письмової вимоги іпотекоджержатель ще не може володіти інформацією про вартість іпотечного майна.
Крім цього, посилання позивачем на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, як на доказ обґрунтованості доводу про ненадання інформації позивачу про вартість майна, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки в зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду не формувала правового висновку щодо застосування норм матеріального права в частині надсилання іпотекодавцю інформації про вартість майна за якою відбулося зарахування вимог.
Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем обов`язку щодо зазначення у письмовій вимозі інформації про вартість майна за якою відбулося зарахування вимог є необґрунтованою.
Твердження апеляційної скарги про те, що позивача не було ознайомлено із звітом про оцінку вартості нерухомого майна від 20 червня 2019 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не зазначено, яким саме нормативним актом передбачено обов`язок відповідача ознайомлювати позивача з даним звітом.
Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
          Доводи апеляційної скарги про те, що звіт про оцінку нерухомого майна  від 20 червня 2019 року не відповідає нормам законодавства, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження цього твердження відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи позивача про неможливість проведення експертизи з визначення вартості майна внаслідок відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання позивача про проведення відповідної експертизи, апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ознайомився із змістом Звіту про оцінку нерухомого майна від 20 червня 2019 року  в момент отримання відзиву на позовну заяву, а саме у червні 2020 року.
Ухвалою Голосіївського районного суду від 15 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Тобто, у позивача був цілий рік з червня 2020 року по червень 2021 року для подання клопотання про призначення експертизи, проте позивач відповідним правом не скористався і звернувся з таким клопотання вже під час розгляду справи по суті , не заявивши про поважність причин пропуску процесуального строку для подання відповідного клопотання.
Ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_2   - ОСОБА_3 та стягнення з позивача 33 000 грн  витрат  на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.
           Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовлено.
          Як вбачається з матеріалів справи 13 травня 2020 року між ОСОБА_2 та АБ ОСОБА_3 «Адвізерс» було укладено договір про надання правової допомоги №13/05-1.
            Згідно підписаного сторонами договору №13/05-1 про надання правничої допомоги від 13 травня 2020 року,  акту приймання - передачі наданих послуг до договору № 13/05-1 про надання правової допомоги від 09 вересня 2021 року загальна вартість наданих послуг склала 33 000 грн.
        Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
          Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
          Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
           Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
        При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
          Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07. 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
           Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
           Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
          У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
            Враховуючи відмову в задоволенні позову, складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду, що справедливим і співмірним є стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 33 000 грн.
          Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  про те, що заявлений представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3  розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки витрати  на професійну правничу допомогу підтверджуються актом наданих послуг та детальним описом виконаних робіт (а.с.37-39, т.3).
        Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухвалених  у справі рішень.
          Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду  як джерело права.
         Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
         Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухвалених у справі рішень.
      Оскільки рішення суду постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
  Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року -  залишити без задоволення.
 
 Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року-  залишити без змін.
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   на додаткове рішення  Голосіївського районного суду м. Києва  від 04 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.
 
Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва  від 04 жовтня 2021 року -  залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
            Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.
 
              Головуючий          
  
             Судді