ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 428/11288/17
провадження № 51-1521км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, а також його захисника ОСОБА_7 на зазначену ухвалу апеляційного суду, постановлені у кримінальному провадженні, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєронецька Луганської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2017 року за ч. 1 ст. 185 та ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК, звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, частинами 2, 3 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2020 року ОСОБА_6 засуджено до покарання за:
—      ч. 1 ст. 162 КК – у виді обмеження волі на строк на 2 роки; 
—      ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 
—      ч. 2 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 
—      ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 
—      ч. 3 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 червня 2017 року, й остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень, скоєних ним за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин, а саме:
– 01 серпня 2017 року, приблизно о 09:30, ОСОБА_6 , зайшовши до приміщення ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на АДРЕСА_2 , діючи повторно, таємно викрав належний  ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Fly», моделі «IQ 456 Life 2 Black, заподіявши тим самим потерпілому майнову шкоду на суму 1237 грн;
— 03 серпня 2018 року у нічний час, більш точного часу в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 через вікно незаконно проник до квартири АДРЕСА_4 , без відома власника ОСОБА_9 , де перебував всупереч її волі;
– 04 серпня 2018 року, приблизно о 02:00, ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 , діючи повторно через вікно проник до квартири АДРЕСА_6 звідки таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Nokia», моделі 1800, заподіявши тим самим потерпілій майнову шкоду на суму 246,67 грн;
– цього ж дня, приблизно о 03:00, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , діючи повторно, через вікно проник до квартири АДРЕСА_7 звідки намагався викрасти майно потерпілої ОСОБА_11 на суму 6238,32 грн, але свій злочинний умисел, направлений на крадіжку чужого майна довести до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки, вилізши через вікно вказаної квартири його було помічено і зупинено ОСОБА_12 ;
– 07 жовтня 2018 року, приблизно о 15:00, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що у торгівельному центрі «Джаз» на АДРЕСА_8 , діючи повторно, з торгової вітрини таємно викрав продукцію магазину, заподіявши тим самим потерпілій ОСОБА_13 майнову шкоду на суму 1012,33 грн;
– 08 жовтня 2018 року, приблизно о 18:30, перебуваючи в приміщенні магазину «Пів ціни», що у вищевказаному торгівельному центрі, діючи повторно, шляхом вільного доступу, з торгової вітрини таємно викрав дві одиниці чоловічих батників марки «Adidas», заподіявши тим самим ФОП « ОСОБА_14 » майнову шкоду на суму 594 грн;
– 10 жовтня 2018 року, у період часу з 12:10 до 12.20, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину «Сільпо-168», що у торгівельному центрі «АСТРОН» на проспекті Гвардійському, 46 у м. Сєвєродонецьку Луганської області, діючи повторно, шляхом вільного доступу, з торгової вітрини таємно викрав продукцію магазину, заподіявши тим самим ТОВ «Сільпо-Фуд» майнову шкоду на суму 282,35 грн;
– 13 жовтня 2018 року у період часу з 22:15 до 22:30, перебуваючи у приміщенні вищевказаного магазину «Сільпо-168», ОСОБА_6 , діючи повторно, шляхом вільного доступу, з торгової вітрини таємно викрав продукцію магазину, заподіявши тим самим ТОВ «Сільпо-Фуд» майнову шкоду на суму 229,57 грн;
– 15 жовтня 2018 року, приблизно о 17:50, ОСОБА_6 , перебуваючи у вказаному магазині «Сільпо-168», діючи повторно, шляхом вільного доступу, з торгової вітрини намагався викрасти продукцію, що належать ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на суму 346,49 грн, яку заховав у кишеню куртки, але свій злочинний умисел, направлений на крадіжку чужого майна довести до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки, вийшовши за межі розрахункових касбув зупинений охоронцями магазину;
– 15 листопада 2018 року, приблизно о 15:05, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину «Сільпо», що у торгівельному центрі «АМСТОР» на проспекті Космонавтів, 28 у м. Сєвєродонецьку Луганської області, діючи повторно, шляхом вільного доступу, з прилавку намагався викрасти продукцію, що належать ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на суму 639,84 грн, яку заховав у кишеню пальто, але свій злочинний умисел, направлений на крадіжку чужого майна довести до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений співробітниками магазину.
Луганський апеляційний суд ухвалою від 25 лютого 2021 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильно надану оцінку доказам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляду суді апеляційної інстанції.
Захисник стверджує, що у кримінальному проваджені за № 12018130370002170 (епізод за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК) міститься рапорт про те, що ОСОБА_6 було затримано 04 вересня 2018 року о 03:30, тоді як протокол про затримання його підзахисного складено значно пізніше і в ньому зазначено, що засудженого було затримано 04 серпня 2018 року о 12:40. Таким чином час фактичного затримання не збігається з часом процесуального, що на думку захисника, свідчить про порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція).
При цьому, захисник звертає увагу, що з часу фактичного затримання ОСОБА_6 до моменту складення процесуальних документів про таке затримання, за участі ОСОБА_6 було проведено два огляди місяця події, а саме (1) в період з 06:35 до 07:05, (2) в період з 11:15 до 11:38. 
З огляду на викладене, захисник вважає, що докази отримані під час проведення зазначених оглядів місця події є недопустимими, на що не звернули уваги суди попередніх інстанцій.  
Крім того захисник вказує, що проведений у період з 06:35 по 07:05 огляд місця події є недопустимим ще й з підстав того, що під його виглядом фактично був проведений особистий обшук ОСОБА_6 , в ході якого були вилучені речі з кишені засудженого. При цьому вказаний огляд проведено через 3 години після фактичного затримання засудженого, що на думку захисника, свідчить про порушення ч. 3 ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючисьна однобічність, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону не погоджується з рішенням місцевого суду.
Стверджує, що суд залишив поза увагою його клопотання про відмову від захисника ОСОБА_7 .
Вважає, що суд першої інстанції проігнорував докази його невинуватості. Наголошує також про відсутність доказів, що підтверджують його винуватість за ч. 3 ст. 185 КК.
Заперечень на касаційні скарги сторони захисту до Верховного Суду не надходило. 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційні скарги сторони захисту, просили їх задовольнити на підставах, зазначених у цих скаргах. 
Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, просила постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без змін. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Як зазначено у ст. 94 КПК, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За результатами перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, частинами 2, 3 ст. 185 КК.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Доводи засудженого на заперечення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень були предметом перевірки суду першої інстанції та були належно оцінені у вироку. 
Зокрема, постановляючи вирок, місцевий суд врахував факт не визнання засудженим своєї винуватості. 
Разом з тим, суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених доказів, а саме показаннями потерпілих, свідків, протоколами складеними за результатами слідчих дій, висновками експертів та іншими доказами детальний зміст яких наведено у вироку. 
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.  
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, визнав ці висновки місцевого суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Підстав сумніватися в таких висновках судів попередніх інстанцій Верховний Суд не знаходить, а тому Суд відхиляє доводи засудженого про те, що докази досліджені місцевим судом і покладені в основу обвинувального вироку, не доводять його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. 
Щодо доводів касаційної скарги засудженого про порушення його права на захист 
Засуджений стверджує, що місцевий суд залишив поза увагою його клопотання про відмову від захисника ОСОБА_7 .
Разом з тим такі доводи засудженого не ґрунтуються на матеріалах справи. 
Так, у справі дійсно міститься клопотання засудженого, в якому він серед іншого зазначає про те, що призначений йому захисник ОСОБА_7 не має кваліфікації для його захисту.
Разом з тим, у судовому засіданні від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_6 відмовився від зазначеного клопотання в цій частині, у зв`язку з чим суд обґрунтовано відмовив у його задоволенні. 
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження та аудіозаписів судових засідань захисник ОСОБА_7 реалізовував надані йому законом права, підтримував позицію засудженого, висловлював свої заперечення з приводу обставин кримінального провадження на користь ОСОБА_6 та заперечував належність і допустимість доказів наданих стороною обвинувачення, оскаржував постановлені у справі рішення.
Об`єктивних даних про неналежне виконання ОСОБА_7 професійних обов`язків адвоката, яке би могло призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_6 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, у матеріалах кримінального провадження не міститься.
На цих підставах Верховний Суд відхиляє доводи засудженого. 
Щодо затримання ОСОБА_6 .
Сторона захисту стверджує, що засуджений був затриманий працівниками поліції 04 серпня 2018 року 03:30 і в подальшому перебував у статусі затриманої особи в значенні ст. 209 КПК. Таким чином, протокол затримання від 04 серпня 2018 року за яким ОСОБА_6 було затримано о 12:40, не відображає дійсних обставин затримання засудженого.
За таких обставин захист вважає, що проведені в цей день за його участі огляди місця події (1) в період з 06:35 до 07:05, (2) в період з 11:15 до 11:38 є незаконними, а вилучені під час їх проведення докази — недопустимими.
Крім того захист стверджує, що протокол огляду місця події, який проведено 04 серпня 2018 року проведений в період з 06:35 до 07:05, є недопустимим, ще й з підстав того, що під його виглядом фактично був проведений особистий обшук ОСОБА_6 , в ході якого були вилучені речі з кишені засудженого. 
Перевіривши доводи сторони захисту, Верховний Суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 209 КПК особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.
У матеріалах кримінального провадження міститься протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 04 серпня 2018 року, за яким ОСОБА_6 затримано о 12:40. 
Водночас з рапорту начальника сектору озброєння УПП в Луганській області ДПП ОСОБА_12 слідує, що 04 серпня 2018 року приблизно о 03:30 він біля будинку № 7 на вул. Атомобільній м. Сєвєродонецьк помітив чоловіка ( ОСОБА_6 ), який вилазив з балкону і почав тікати, викинувши пакет з побутовими приладами, у зв`язку з чим він затримав його та викликав слідчо—оперативну групу. 
Після прибуття слідчо-оперативної групи за участі ОСОБА_6 проводились слідчі дії, а саме огляди місця події в період з 06:35 до 07:05, в період з 11:15 до 11:38. 
Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_6 з моменту затримання його ОСОБА_12 до моменту складання протоколу затримання міг вільно пересуватися, покинути місце його затримання тощо, а тому Суд вважає, що у вказаний період ОСОБА_6 перебував під контролем поліцейських. Отже, з 03:30 год. 4 серпня 2018 року ОСОБА_6 перебував у статусі затриманої особи у розумінні ст. 209 КПК, і в подальшому Суд розглядатиме доводи касаційної скарги, виходячи з такого висновку.
Далі Верховний Суд має з`ясувати, чи тягне наведене порушення недопустимість доказів, отриманих у цьому кримінальному провадженні в період між часом фактичного затримання та часом, указаним у протоколі затримання особи.
Позиція Великої Палати Верховного Суду щодо оцінки допустимості доказів
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17).
Зокрема, як зазначила Велика Палата, ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, – захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду. 
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію. 
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. 
На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини – заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. 
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Оцінка допустимості доказів у цьому кримінальному провадженні
Верховний Суд жодним чином не применшує важливості протоколу затримання для фіксації підстав, обставин і процедури затримання, забезпечення права особи на свободу і запобігання зловживанням, яким може сприяти незареєстроване затримання. Своєчасне і точне фіксування затримання є важливою гарантією забезпечення права на свободу, гарантованого ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції. Відсутність протоколу затримання або неточні відомості, внесені у такий протокол, є порушенням права на свободу, оскільки своєчасне і точне фіксування затримання є важливою гарантією від порушення інших прав особи.  
Однак у світлі викладеної вище позиції Великої Палати у цьому кримінальному провадженні колегія суддів вважає, що само по собі зазначення неправильного часу затримання у протоколі затримання за відсутності будь-яких інших істотних порушень прав підозрюваного (права на захист, права на відмову від дачі показань тощо) не тягне наслідок у виді визнання оспорюваних доказів недопустимими. 
З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_12 о 03:30 помітив, як ОСОБА_6 вилазив з балкону квартири, тримаючи пакет в руках, на його питання «що ви тут робите», ОСОБА_6 почав тікати при цьому викинув зазначений пакет, в якому знаходись побутова техніка. 
Така сукупність обставин, що склалась в цій ситуації, давала поліцейському ОСОБА_12 достатні підстави підозрювати ОСОБА_6 в причетності до можливого вчинення злочину, і, відповідно, для його затримання. 
Таким чином, Верховний Суд вважає, що в даному випадку затримання засудженого поліцейським 04 серпня 2018 року приблизно о 03:30 не може вважатися безпідставним у значенні ст. 208 КПК, а тому, затримання ОСОБА_6 було законним в розумінні статей 208, 209 КПК. 
Згідно з огляду місяця події від 04 серпня 2018 року проведеного в період з 06:35 до 07:05, ОСОБА_6 у присутності понятих добровільно дістав з правої кишені мобільний телефон марки «Samsung», моделі J5, у корпусі чорного кольору в чохлі чорного кольору та з лівої кишені мобільний телефон марки «Nokia», моделі 1800, у корпусі чорного кольору, які поклав на лавку і які були вилучені. 
Захист стверджує, що вказаний протокол є недопустимим, оскільки під його виглядом фактично був проведений особистий обшук ОСОБА_6 в ході якого були вилучені речі з кишені засудженого. 
Тим не менше, відповідно ч. 3 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу.
Верховний Суд звертає увагу на те, що особистий обшук особи під час затримання, є складовою частиною затримання особи в порядку ст. 208 КПК (постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 748/780/18, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, від 13 грудня 2021 року у справі № 754/2818/20).
Таким чином, законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. Більше того, слід взяти до уваги, що особистий обшук затриманої особи є необхідним, крім фіксації доказів правопорушення, також для забезпечення безпеки як осіб, що затримують, так і інших осіб, включаючи саму затриману особу. 
Верховний Суд вважає, що за обставинах цієї справи, після затримання ОСОБА_6 04 серпня 2018 року о 03:30, працівники поліції мали законні підстави для проведення його особистого обшуку.
Той факт, що слідчий вилучив мобільні телефони у ОСОБА_6 протоколом огляду місця події, в ході якого останній добровільно вийняв їх з кишень, не впливає на допустимість цих доказів, оскільки ці мобільні телефони так, або інакше були би вилучені під час його особистого обшуку, який міг бути проведений з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 та без його добровільної згоди.    
На цих підставах Верховний Суд відхиляє наведені вище доводи захисника. Інших доводів на заперечення оскаржуваних доказів касаційна скарга захисника не містить. 
Під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення — без зміни.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 вересня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3