ПОСТАНОВА                                                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 276/1768/19
провадження № 51- 5586 км 21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:                                            
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12019060140000316, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз – вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10  місяців, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК.
Зміст оскарженого судового  рішення і встановлені судами  першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 21 травня 
2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. 
На підставі ст. 71 КК до призначеного ОСОБА_7 покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2019 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 02 вересня 2019 року близько 12:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переліз через дерев`яний паркан до будинку на АДРЕСА_2 , з метою заволодіння чужим майном проник на територію вказаного домоволодіння, погрожуючи вбивством потерпілій ОСОБА_8 , завдав останній  кулаками двох ударів по голові й одного удару по тілу потерпілої та пред`явив вимогу, передати йому наявні в неї грошові кошти, на що потерпіла відповіла відмовою, при цьому ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_8 дерев`яну палицю, яку вона використовувала для ходьби і завдав нею потерпілій двої ударів по правому передпліччю та одного удару по тілу, заподіявши легкі тілесні ушкодження, після чого викрав  грошові кошти в сумі 2  310 грн та залишив місце вчинення злочину. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду стосовно  ОСОБА_7 і призначення нового розгляду 
в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції не врахував вчинення обвинуваченим особливо тяжкого злочину проти власності, зухвалість та спосіб його вчинення, за який санкцією ч. 3 ст. 187 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, не звернув уваги на відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючих обставин: рецидив злочину, вчинення  ОСОБА_7 злочину у стані алкогольного сп`яніння щодо особи похилого віку, у ході досудового розслідування та під розгляду справи обвинувачений не відшкодував потерпілій завданої  шкоди,  ураховуючи те, що викрав у потерпілої кошти, а саме отриману нею пенсію, та в судовому засіданні ОСОБА_8 наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання. Вказує, що суди не врахували негативної характеристики ОСОБА_7 за місцем проживання, того, що він раніше неодноразово був судимий, у тому числі й за вчинення корисливих злочинів, не перебував на обліку у психіатра, перебуває на обліку в нарколога, вину визнав частково. 
Зважаючи на це прокурор уважає, що призначене обвинуваченому покарання, яке за своїм розміром є близьким до мінімального, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 187 КК, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим. 
Посилається на те, що, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд залишив без уваги зазначені обставини та відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора, чим порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК),  належним чином не перевірив доводів і не дав на них вичерпних  відповідей. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  підтримала касаційну скаргу прокурора, просила її задовольнити.
Захисник просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни. 
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд кримінального провадження, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як видно з касаційної скарги прокурора, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, та кваліфікація дій обвинуваченого в касаційній скарзі   не оспорюються.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції можуть бути лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).
Доводи в касаційній скарзі прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість колегія суддів вважає неспроможними.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання та неврахування судом даних про особу ОСОБА_7 , ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, наявності рецидиву злочинів, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку й інших обставин,  і обґрунтовано вказав в ухвалі, що всі ці обставини суд першої інстанції врахував в повному обсязі, а призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 187 ККне можна вважати явно несправедливим, воно відповідає  тяжкості кримінального правопорушення і його особі.
Доводи касаційної скарги про не відшкодування обвинуваченим  потерпілій заподіяної шкоди, аналогічні доводам апеляційної скарги, які були перевірені  апеляційним судом та визнані такими, що не можуть бути   безумовною підставою для призначенняОСОБА_7  більш суворого покарання, за відсутності у кримінальному провадженні заявленого цивільного позову потерпілої сторони. 
Як убачається з матеріалів провадження, суди першої та апеляційної інстанцій встановили і зазначили в судових рішеннях про визнання  обвинуваченим вини частково та думку потерпілої стосовно призначення обвинуваченому суворого покарання, тому посилання в скарзі прокурора щодо неврахування зазначених обставин є  непереконливими.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене  ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 71 КК, хоча й за своїм розміром є близьким до мінімального, визначеного санкцією положень ч. 3 ст. 187 КК, однак відповідає вимогам ст. 65 КК і підлягає реальному виконанню в умовах ізоляції від суспільства, та саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання в колегії суддів немає.
Враховуючи викладене, посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК,  належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги і не дав на них вичерпних  відповідей, є необґрунтованими.
Ухвала  апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у провадженні не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.     
Судді:

  ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3