ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 161/351/21
провадження № 51-4659км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Волинського апеляційного суду від 6 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020035130000089, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Боратин Луцького району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міскрайнного суду Волинської області від 12 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду 11 серпня 2020 року приблизно о 13:30 ОСОБА_7 , перебуваючи на території домогосподарства, що по АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, завдав ОСОБА_8 одного удару кулаком в обличчя, від якого останній втратив рівновагу і впав на лівий бік. Після цього ОСОБА_7 сів зверху на тулуб потерпілого і завдав йому не менше чотирьох ударів кулаком по голові, в результаті чого ОСОБА_8 було заподіяно легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та тяжких тілесних ушкоджень. 
Апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку засудженого, суд апеляційної інстанції приймаючи рішення про скасування вироку в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням, належним чином не врахував дані про його особу, а також обставини, що пом`якшують покарання. Крім того, судом не надано оцінки обставинам, що передували вчиненню кримінального правопорушення, а саме тому, що конфлікт було спровоковано самим потерпілим. Відтак покарання призначене апеляційним судом, є явно несправедливим через суворість, тому рішення суду підлягає скасуванню. 
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого, потерпілий просить залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу засудженого і просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК в касаційній скарзі не оспорюються і згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК Судом не перевіряються.
Доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Так, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 121 КК настає за заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження. Санкція вказаної частини статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності цього рішення виклав змістовні, конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає вимогам  КК, та просив  скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання, яке потрібно відбувати реально.
При цьому, прокурор наголошував на тому, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано ставлення засудженого до вчиненого та наслідків злочину, позицію потерпілого, а також безпідставно визнано обставиною, що пом`якшує покарання – щире каяття, оскільки заподіяну злочином шкоду ОСОБА_7 не відшкодував. 
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, котрий визнав винуватість у вчиненому та щиро розкаявся, має постійне місце проживання, на його утримання перебуває матір похилого віку та дитина інвалід з дитинства, стан здоров`я, а саме те, що засуджений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та за допомогою до них не звертався.
Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Врахувавши всі ці обставини у сукупності, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та дійшов висновку про можливість його звільнення від відбування цього покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.
Проте, з такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, та у своєму рішенні зазначив про необґрунтованість звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, оскільки місцевим судом належним чином не мотивовано які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість виправлення та перевиховання останнього без ізоляції від суспільства.
Зокрема, апеляційний суд у вироку зазначив, що вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 є тяжким, судом встановлено, що останній діючи умисно, попередньо завдавши сильного удару потерпілому в обличчя, від чого той впав, завдав ще не менше чотирьох ударів кулаком в життєво важливий орган – по голові лежачому ОСОБА_8 , чим заподіяв йому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, тобто умисно посягав на його життя і здоров`я.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно закритого перелому верхньої, медіальної та нижньої стінки очниці, передньої стінки лобної пазухи, злами комірок ґратчастого лабіринту з емфіземою лівого ретробульбарного простору та гематосинусом зліва, що є тяжкими тілесними ушкодженнями в момент заподіяння, та інші ушкодження.
Також апеляційний суд зазначив, що поза увагою залишився той факт, що з моменту вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення минуло більше десяти місяців, проте суму матеріальної та моральної шкоди, чи її частину, потерпілому не відшкодовано, що дає підстави для сумніву у тому, що засуджений розкаявся у вчиненому, адже суд фактично ототожнив таке розкаяння з визнанням вини. 
Разом із тим, щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненому злочині повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд зазначив, що рішення місцевого суду про врахування засудженому такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття – є сумнівним, а призначене покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК – є невиправдано м`яким. Крім того, суд зазначив, що поза належною увагою залишилась і позиція потерпілого, котрий наполягав на призначенні ОСОБА_7 суворого покарання у виді позбавлення волі. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів. 
При призначенні ОСОБА_7 покарання апеляційний суд урахував, характер та ступінь тяжкості вченого кримінального правопорушення, дані про особу винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що його пом`якшує – активне сприяння розкриттю злочину.
Призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що є мінімальним розміром, визначеним у санкції ч. 1 ст. 121 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі засудженого не наведено. Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Волинського апеляційного суду від 6 липня 2021 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                  ОСОБА_3