ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року 
м. Київ

справа № 440/4314/21
адміністративне провадження № К/9901/46584/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,  

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 440/4314/21 
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про   визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року (головуючий суддя Кукоба О.О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року (головуючий суддя Русанова В.Б., судді Перцова Т.С.,  Жигилій С.П.)  

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив: 
1.1.          визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невиплаті йому неотриманої частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 та невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 по 31.03.2021;
1.2.          стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь неотриману частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у розмірі 1 051 575,29 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 по 31.03.2021 у розмірі 2 523 088,06 грн.
1.3.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був незаконно звільнений з органів прокуратури та поновлений рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20. Проте рішення суду в частині поновлення позивача на роботі відповідачем фактично виконане лише у березні 2021 року, а позивачу не виплачений середній заробіток за час невиконання рішення суду. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання  судового рішення за період з 17.06.2020 по 31.03.2021 відповідно до вимог статті 236 КЗпП України.
1.4.          Крім того, позивач, посилаючись на збільшення у період його вимушеного прогулу посадових окладів прокурорів на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1155, наполягав на необхідності застосування положень пункту 10 Порядку №100 при обчисленні середнього заробітку, присудженого на його користь рішенням суду у справі №440/466/20. У зв`язку з неповною його виплатою відповідачем, просив стягнути на його користь частину недоплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 16.06.2020.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.1.          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, позов задоволено частково.
2.2.          Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 17 червня 2020 року по 29 березня 2021 року.  
2.3.          Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 17 червня   2020 року по 29 березня 2021 року у розмірі 412 200,36 грн з відрахуванням податків та зборів.
2.4.          У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
2.5.          Задовольняючи позов частково суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач несвоєчасно виконав судове рішення в частині поновлення на посаді позивача, а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 17.06.2020 по 29.03.2021 в розмірі 412 200,36 грн.
2.6.          Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020, суд першої інстанції виходив з того, що по вказаним правовідносинам існує судове рішення у справі № 440/466/20, яким встановлено розмір виплати, що стягнута на користь позивача, а тому звернення з даним адміністративним позовом, є фактичною незгодою  із проведеними у судовому рішенні розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу і спрямоване на перегляд судового рішення, що набрало законної сили, у непередбачений процесуальним законом спосіб.
2.7.          При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, за період з  17.06.2020 по 29.03.2021  суд стягнув на користь позивача суму без  урахування коефіцієнту підвищення посадових окладів, посилаючись на те, що  посадовий оклад позивача, як працівника Генеральної прокуратури України, не підвищувався, а підстави для застосування посадових окладів працівників Офісу Генерального прокурора при обчисленні середнього заробітку позивача відсутні. 
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Офіс Генерального прокурора звернувся із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. 
3.1.          Підставою звернення з касаційною скаргою відповідач зазначив пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
3.2.          На обґрунтування підстави оскарження скаржник посилається на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду з питань застосування статей 21, 24, 236 КЗпП України, статей 371-373 КАС України, статті 16 Закону України «Про прокуратуру» у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду осіб, що поновлюються на посадах в органах прокуратури на підставі рішення суду, зокрема, у випадках, коли особа, яка підлягала поновленню, зі своєї сторони не вживала заходів до своєчасного виконання рішення про поновлення на посаді, та за відсутності доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого такі дії чи бездіяльність.
3.3.          Позивач подав відзив на касаційну скаргу, за змістом якого висловив свої доводи, якими заперечив проти висловлених у скарзі обґрунтувань щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору, та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
4.          Позивач працював в органах прокуратури України з 2004 року.
4.1.          Наказом Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2104 ц позивача звільнено з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.
4.2.          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20, яке набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 06.10.2020 визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 №2104ц «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.
4.3.          Поновлено ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора, рівнозначній, яку позивач обіймав в Генеральній прокуратурі України станом на день звільнення 24.12.2019.
4.4.          Стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у сумі 241491,12 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
4.5.          Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора України на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 43 718,22 грн. 
4.6.          Судове рішення пред`явлено до примусового виконання та на його виконання наказом Генерального прокурора від 29.03.2021 №283ц, скасовано наказ від 21.12.2019 №2104ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
4.7.          18.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу із урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, передбаченого п. 10 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995. 
4.8.          У відповідь на вказане звернення  відповідач листом від 15.04.2021, з посиланням на абз.3 п.3, п.7 розділу ІІ "Прикінцевих і перехідних положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових закладів із реформи органів прокуратури",  постанови КМУ  № 505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури", повідомив позивача, що коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення посадового окладу, передбаченого п. 10 постанови КМУ  №100 від 08.02.1995, є можливим виключно у разі призначення на посаду до Офісу Генерального прокурора за результатами успішної атестації. 
4.9.          Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу із урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, а також враховуючи несвоєчасне виконання судового рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
5.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
5.1.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
5.2.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
5.3.          За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
5.4.          В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
5.5.          Частина перша статті 129-1 Конституції України передбачає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
5.6.          Пунктом першим частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
5.7.          Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
5.8.          Згідно з частиною 7 статті 235 Кодексу законі про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
5.9.          Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
VI. Позиція Верховного Суду
6.          Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
7.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
8.          Підставою звернення з касаційною скаргою зазначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
9.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв??язку з затримкою виконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на посаді.
10.          Переглядаючи судові рішення судів попередніх інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства в оскаржуваній частині, Верховний Суд виходить з такого. 
11.          Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
12.          Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).
13.          Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. 
14.          Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.
15.          Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
16.          При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
17.          Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 813/1271/18 стосовно працівника митного органу.
18.          Верховний Суд вважає її застосовною у спірних правовідносинах та не вбачає підстав для відступу від такого висновку.
19.          Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20 позивач поновлений на роботі. Це рішення у відповідній частині допущено до негайного виконання.
20.          Верховний Суд наголошує, що існування судового рішення про поновлення працівника на роботі породжує у відповідача обов?язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.
21.          Однак, рішення суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20 фактично виконане відповідачем лише 29.03.2021 шляхом видання наказу №283ц.
22.          Отже, наявний факт затримки виконання відповідачем вказаного судового рішення, у вказаний період рішення суду не було виконане.
23.          З огляду на це Верховний Суд зауважує, що згідно з приписами  статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
24.          Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
25.          Отже, положення статті 236 вказаного Кодексу встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
26.          Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що з 17.06.2020 по 29.03.2021 відповідач не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного добровільного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, що свідчить про його протиправну бездіяльність. Водночас, обставин, що реально б вказували на поважність причин затримки у його виконанні, у спірних правовідносинах не встановлено.
27.          За цих обставин, Верховний Суд вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки відповідачем не було вчасно виконано рішення суду про поновлення позивача на роботі, тому він має право на стягнення на свою користь середньомісячного заробітку за час такої затримки.
28.          Оскільки питання правильності обрахунку розміру середнього заробітку не оскаржується в касаційному порядку, тому у цій частині судові рішення судів попередніх інстанцій не підлягають касаційному перегляду.
29.          У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
30.          З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, а також рішення в цій справі є законними, обґрунтованими, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно і всебічно з?ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги.
31.          Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду та не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій по суті справи, а тому не приймаються Судом як належні.
32.          Доводи та аргументи касаційної скарги Верховний Суд вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою, наданою судами щодо обставин цієї справи, встановлених під час її розгляду.
33.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
34.          За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
35.          Таким чином, зважаючи на приписи статей 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій  залишити без змін.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року залишити без задоволення.
2.          Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. А. Губська

Судді                                                                                                М.В. Білак

                                                                                   О.В. Калашнікова