Дата документу 20.09.2022 Справа № 335/5841/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/5841/19 
Провадження №22-ц/807/1332/22 
Головуючий в 1-й інстанції – Яцун О.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича, ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича, ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (правонаступник – Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності») про визнання недійсним договорів відчуження торгівельної марки, промислового зразка, скасування записів стосовно реєстрації прав власності, внесення відомостей до Державних реєстрів свідоцтв, патентів України,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування пред`явлених вимог зазначив, що він із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 12.09.1986 по 24.11.1994 та у повторному шлюбі з 27.08.2005 по 19.06.2018. У 2000 році ним була створена і за ним зареєстрована маслобойня. У 2006 році він запропонував дружині організацію виробництва насіння соняшника смаженого та реєстрацію відповідної торгівельної марки «Лускунчик смакунчик». У 2007 році маслобойня була продана за суму, еквівалентну 20 000 доларам США і ці гроші були вкладені в розвиток виробництва насіння соняшника смаженого ТМ «Лускунчик смакунчик». Таким чином, їх подружжя організувало спільну підприємницьку діяльність, що спочатку реалізовувалась ФОП ОСОБА_2 . З 2010 року він із колишньою дружиною є співвласниками ТОВ «Лакомка 2010», що займається виробництвом та продажем смаженого насіння ТМ «Лускунчик смакунчик». З метою просування спільного бізнесу за весь період спільного подружнього життя були створені об`єкти інтелектуальної власності у вигляді торгівельних марок та двох промислових зразків упаковок для насіння, реєстрація вказаних об`єктів була проведена на ім`я ОСОБА_2 . У травні 2019 року з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та з Державного реєстру патентів він дізнався, що замість ОСОБА_2 власником вищезазначених марок та промислових зразків вже зареєстрована їх донька – ОСОБА_3 . У зв`язку із тим, що відчуження майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності, які є спільним майном подружжя, відбулось без його згоди, просив суд визнати недійсними договори відчуження майнових прав інтелектуальної власності на торгівельні марки та на промислові зразки, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказані об`єкти та внести до Державного реєстру відомості щодо його спільного права власності із ОСОБА_2 на торгівельні марки та на промислові зразки.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (правонаступник – Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності») про визнання недійсним договорів відчуження торгівельної марки, промислового зразка, скасування записів стосовно реєстрації прав власності, внесення відомостей до Державних реєстрів свідоцтв, патентів України – задоволено частково.
Визнано недійсним договір відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Торгівельної марки, яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг №  НОМЕР_1 .
Визнано недійсним договір відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Торгівельної марки, яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг №  НОМЕР_2 .
Визнано недійсним договір відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Промислового зразка упаковки для насіння, який зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі Патенту № 20091.
Визнано недійсним договір відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Промислового зразка упаковки для насіння, який зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі Патенту № 29945.
Решту позовних вимог – залишено без задоволення.
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі по 1536,80 грн з кожної.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що сам по собі факт визнання оспорюваних договорів недійсними не можна вважати ефективним способом захисту порушених прав без скасування у відповідних реєстрах записів стосовно реєстрації за ОСОБА_3 права власника на промислові зразки та торгівельні марки, а також без внесення до таких реєстрів відомостей щодо права спільної сумісної власності на промислові зразки та торгівельні марки. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що спірні об`єкти права інтелектуальної власності належать виключно ОСОБА_2 , оскільки придбані за кошти від її діяльності як підприємця і використовуються в підприємницькій діяльності ОСОБА_2 , а не в інтересах сім`ї , що узгоджується з положеннями ст.57 СК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем у справі не доведено право спільної сумісної власності на спірні об`єкти права інтелектуальної власності, при тому, що вказані об`єкти були створені та в подальшому зареєстровані ОСОБА_2 одноособово, за власні кошти. Докази фінансової участі позивача у створена вказаних об`єктів у матеріалах справи відсутні. ОСОБА_3 на законних підставах стала власником спірних об`єктів права інтелектуальної власності сплативши всі необхідні платежі та провівши відповідні реєстрації.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок прийнято обґрунтоване та законне рішення в частині задоволення вимог позову, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційні скарги залишити без задоволення. 

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 12.09.1986 по 24.11.1994 та у повторному шлюбі з 27.08.2005 по 19.06.2018, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 та рішенням Заводського районного суд м. Запоріжжя від 19.06.2018 (т. 1 а.с. 29-32).

Під час повторного шлюбу ОСОБА_2 зареєструвала об`єкти інтелектуальної власності на власне ім`я, про що свідчать наступні документи:
- Свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , зареєстрований у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.12.2007 ( т. 1 а.с. 17, 21, 22);
- Свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 , зареєстрований у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 25.11.2010 (т. 1 а.с. 18, 23, 24);
- Патент на промисловий зразок № 20091 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 10.03.2010 (т. 1 а.с. 19, 25-28);
- Патент на промисловий зразок № 29945 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 27.07.2015 (т. 1 а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа підприємець з 25.02.1998, а позивач ОСОБА_1 – з 06.04.2000, про що свідчать Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 3 а.с. 20-22, 153-155).

Позивач і відповідач займалися різними видами підприємницької діяльності, прибуток формував спільний сімейний бюджет, підтвердженням чому є затверджена ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя 17.04.2019 мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили між собою порядок поділу спільного майна подружжя (т. 3 а.с. 198-205).

Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що обладнання, яке замовляла і придбала ФОП ОСОБА_2 в особі директора ОСОБА_2 , укладаючи договори, які містяться у матеріалах цивільної справи (т. 3, а.с. 33-40, 42, 48, 52), було поділено між подружжям, а не було залишено у власності ОСОБА_2 для здійснення її самостійної підприємницької діяльності (виробництво, зберігання, пропонування до продажу/рекламування та продаж насіння смаженого).

Договір купівлі-продажу від 03.09.2008 нежилого приміщення, ХІІІ першого поверху літ. А-4, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , корпус ІІ (а.с. 228-230) та договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 09.10.2008, а саме нежилого приміщення № НОМЕР_4 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 231-232), які були укладені позивачем ОСОБА_1 , та на які посилалась Відповідач ОСОБА_2 як на підтвердження своїх заперечень, навпаки свідчать про спільну діяльність подружжя в інтересах сім`ї, адже за мировою угодою право приватної власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , було визнане за ОСОБА_2 .

На підтвердження ведення спільного сімейного бізнесу слугує той факт, що засновниками та учасниками ТОВ «Лакомка 2010» були як відповідач ОСОБА_2 , так і позивач ОСОБА_1 , гроші яких складали статутний капітал Товариства (т. 3 а.с. 100-109).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Лакомка 2010» використовувалися спірні об`єкти інтелектуальної власності, про що свідчать відповідні Ліцензійні договори (т. 3 а.с. 111-152, 156-170).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що під час шлюбу ОСОБА_2 передала виключні майнові права інтелектуальної власності, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доньці ОСОБА_3 .

Так, відповідно до Договору № 1 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг « ОСОБА_4 » за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 118-120).

04.10.2018 Заступником міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Тітарчуком М.І. на підставі заяви ОСОБА_3 від 20.06.2018 було прийняте рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу права власності на знак, свідоцтво України № НОМЕР_1 ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 115-116).

Відповідно до Договору № 2 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг « ОСОБА_4 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 125-128).

04.10.2018 Заступником міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Тітарчуком М.І. на підставі заяви ОСОБА_3 від 20.06.2018 було прийняте рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу права власності на знак, свідоцтво України № НОМЕР_2 ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 122-123).

Відповідно до Договору № 3 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на промисловий зразок «УПАКОВКА ДЛЯ НАСІННЯ» (шість варіантів) за патентом України № 20091 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 17-19).

04.10.2018 Заступником міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Тітарчуком М.І. на підставі заяви ОСОБА_3 від 20.06.2018 було прийняте рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей про передачу права власності на промисловий зразок УПАКОВКА ДЛЯ НАСІНН» (шість варіантів), патент України № НОМЕР_5 ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 14-15).

Відповідно до Договору № 4 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на промисловий зразок «УПАКОВКА ДЛЯ НАСІННЯ» (одинадцять варіантів) за патентом України № 29945 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 10-12).

04.10.2018 Заступником міністра Міністерства економічного розвитку і торгівлі України Тітарчуком М.І. на підставі заяви ОСОБА_3 від 20.06.2018 було прийняте рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей про передачу права власності на промисловий зразок УПАКОВКА ДЛЯ НАСІНН» (одинадцять варіантів), патент України № НОМЕР_6 ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 7-8).

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що Торгівельні марки та Промислові зразки були зареєстровані ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 , кожен з подружжя своїми спільними і коштами, і працею приймали участь в набутті та розвитку цих об`єктів, тому право на ці об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до ст.ст. 60, 70 СК України 355, 368 ЦК України. Відсутність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на відчуження торгівельних марок та промислових зразків сторонами не оспорюється, у зв`язку із чим суд вважав за можливе відновити права позивача у спосіб, зазначений у позовній заяві, а саме визнавши недійсними спірні договори відчуження об`єктів інтелектуальної власності. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на торгівельні марки і промислові зразки та внесення до Державного реєстру відомостей щодо спільного сумісного права власності подружжя на спірні об`єкти інтелектуальної власності, суд вважав такими, що не підлягають задоволенню як передчасні.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018; (від 24.05.2017 у справі 6-843цс17) та у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/17826/16-ц.

Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності згідно ст.420 ЦК України у тому числі належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.

Згідно ст. ст. 424, 427 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ст. 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Частиною 2 ст. 461 ЦК України встановлено, що об`єктом промислового зразка можуть бути форма, малюнок чи розфарбування або їх поєднання, що визначають зовнішній вигляд промислового виробу.

Суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам (ст.493 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом.

Статтею 495 ЦК України встановлено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 497 ЦК України чинність майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку може бути припинено достроково за ініціативою особи, якій вони належать, якщо це не суперечить умовам договору, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 499 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2005 по 19.06.2018, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 та рішенням Заводського районного суд м. Запоріжжя від 19.06.2018 (т. 1 а.с. 29-32).

Під час шлюбу ОСОБА_2 зареєструвала об`єкти інтелектуальної власності на власне ім`я, про що свідчать наступні документи:
-Свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , зареєстрований у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.12.2007 ( т. 1 а.с. 17, 21, 22);
-Свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 , зареєстрований у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 25.11.2010 (т. 1 а.с. 18, 23, 24);
-Патент на промисловий зразок № 20091 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 10.03.2010 (т. 1 а.с. 19, 25-28);
-Патент на промисловий зразок № 29945 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 27.07.2015 (т. 1 а.с. 20).

Право на торгівельну марку та промисловий зразок є майновим правом та об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того на ім`я кого з подружжя воно було зареєстроване.

ОСОБА_2 передала виключні майнові права інтелектуальної власності, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, доньці ОСОБА_3 .

Так, відповідно до Договору № 1 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг « ОСОБА_4 » за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 118-120).

Відповідно до Договору № 2 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг « ОСОБА_4 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 125-128).

Відповідно до Договору № 3 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на промисловий зразок «УПАКОВКА ДЛЯ НАСІННЯ» (шість варіантів) за патентом України № 20091 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 17-19).

Відповідно до Договору № 4 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на промисловий зразок «УПАКОВКА ДЛЯ НАСІННЯ» (одинадцять варіантів) за патентом України № 29945 від 20.06.2018 ОСОБА_2 передала зазначені виключні майнові права інтелектуальної власності ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 10-12).

Відсутність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на відчуження торгівельних марок та промислових зразків сторонами не оспорюється.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, щодо наявності підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - одного з подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном подружжя, недійсним.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_2 , з приводу того, що кожен з подружжя здійснював самостійно підприємницьку діяльність, і лише вона здійснювала підприємницьку діяльність, під час якої використовувалося позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у зв`язку із чим не можна визнавати право спільної сумісної власності подружжя на ці об`єкти інтелектуальної власності, то слід зазначити наступне.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа підприємець з 25.02.1998, а позивач ОСОБА_1 – з 06.04.2000, про що свідчать Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 3 а.с. 20-22, 153-155).

Але, не зважаючи на те, що позивач і відповідач займалися різними видами підприємницької діяльності, прибуток формував спільний сімейний бюджет, підтвердженням чому є затверджена ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя 17.04.2019 мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили між собою порядок поділу спільного майна подружжя (т. 3 а.с. 198-205).

Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що обладнання, яке замовляла і придбала ФОП ОСОБА_2 в особі директора ОСОБА_2 , укладаючи договори, які містяться у матеріалах цивільної справи (т. 3, а.с. 33-40, 42, 48, 52), було поділено між подружжям, а не було залишено у власності ОСОБА_2 для здійснення її самостійної підприємницької діяльності (виробництво, зберігання, пропонування до продажу/рекламування та продаж насіння смаженого).

Договір купівлі-продажу від 03.09.2008 нежилого приміщення, ХІІІ першого поверху літ. А-4, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , корпус ІІ (а.с. 228-230) та договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 09.10.2008, а саме нежилого приміщення № НОМЕР_4 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 231-232), які були укладені позивачем ОСОБА_1 , та на які посилалась Відповідач ОСОБА_2 як на підтвердження своїх заперечень, навпаки свідчать про спільну діяльність подружжя в інтересах сім`ї, адже за мировою угодою право приватної власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , було визнане за ОСОБА_2 .

На підтвердження ведення спільного сімейного бізнесу слугує той факт, що засновниками та учасниками ТОВ «Лакомка 2010» були як відповідач ОСОБА_2 , так і позивач ОСОБА_1 , гроші яких складали статутний капітал Товариства (т. 3 а.с. 100-109).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Лакомка 2010» використовувалися спірні об`єкти інтелектуальної власності, про що свідчать відповідні Ліцензійні договори (т. 3 а.с. 111-152, 156-170).

Вказуючи, що спірне майно є особистим майном відповідачки ОСОБА_2 , так як використовується нею у ході здійснення підприємницької діяльності, відповідачка не врахувала, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів його поділу, про що зазначено у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-21цс15. Крім того, грошові кошти отримані відповідачем від підприємницької діяльності, належать до спільного майна подружжя і не є його особистим майном.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що право на торговельну марку або інше позначення, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності, може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо воно набуте подружжям спільно за час шлюбу.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, при цьому доводи в приводу недоведеності вимог позову, враховуючи відповідні заперечення відповідачки, є необґрунтованими, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича задоволенню не підлягає.

Відносини, щодо реєстрації договорів про передачу прав на торгівельні марки та промислові зразки регулюється Цивільним кодексом України; Законами України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг», «Про охорону прав на промислові зразки»; Інструкцією про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстрів відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженою наказом Міністерства освіти та науки України №576 від 03.08.2001, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.2001 №718/5909; інструкцією про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстру відомостей про передачу права власності на промисловий зразок та видачу ліцензії на використання промислового зразка, затвердженою наказом Міністерства освіти та науки України №574 від 03.08.2001, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.2001 №716/5907.

Згідно з п. 7 ст.16 Закону про торгівельні марки, власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору. 

Згідно з п.4 ст.20 Закону про промислові знаки власник патенту може передавати на підставі договору право власності на промисловий зразок будь-якій особі, яка стає правонаступником власника патенту.

Частиною другою статті 1114 ЦК України передбачено, що факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації.

Пунктом 1 ст.13 Закону про торгівельні марки передбачено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва Установа здійснює державну реєстрацію знака, для чого вносить до реєстру відповідні відомості. Форма Реєстру та порядок його ведення визначаються Установою. З вищезазначених норм законодавства України в сфері інтелектуальної власності вбачається, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг є чинним після державної реєстрації (норми п. 1 ст.17 Закону про промислові знаки є аналогічним).

Таким чином, обов`язковій державній реєстрації підлягає не договір, а сам факт передачі виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг (промисловий зразок).

Отже, лише після державної реєстрації факту передання виключних майнових прав шляхом внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг (Державного реєстру патентів України на промислові зразки) відомостей про передачу майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг (промисловий зразок), правонаступник набуває всіх прав інтелектуальної власності, передбачених законодавством.

Враховуючи наведені норми законодавства, а також висновки суду з приводу недійсності оскаржуваних правочинів, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що сам лише факт визнання оспорюваних правочинів недійсними не забезпечить відновлення порушених прав позивача у повній мірі, оскільки наявність відповідних записів у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державному реєстрі патентів України на промислові зразки стане перешкодою для внесення нових відомостей щодо права власності на торгівельні марки та промислові зразки, а також буде фіксувати таке право за ОСОБА_3 . 

Враховуючи вказане, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича підлягає частковому задоволенню, а саме скасуванню підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власника на торгівельні марки та промислові зразки, та прийняття в цій частині нової постанови про задоволення таких вимог.

Позовні вимоги про внесення до Державного реєстру відомостей щодо спільного сумісного права власності подружжя на спірні об`єкти інтелектуальної власності, не підлягають задоволенню, і з такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки законодавство, що регулює правовідносини у сфері інтелектуальної власності передбачає певний порядок та процедуру внесення відомостей у відповідні реєстри, який не може бути невільований судовим рішенням.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича, в тій частині в якій вони є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , то як вже зазначалося такі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції. 

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона на законних підставах стала власником спірних об`єктів права інтелектуальної власності, сплативши всі необхідні платежі та провівши відповідні реєстрації, не скасовує того факту, що ОСОБА_2 уклала договори відчуження об`єктів інтелектуальної власності без достатньої правової підстави.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича задоволенню не підлягає.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Горлова Дениса Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власника на торгівельні марки та промислові зразки скасувати, та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів та послуг запис стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на Торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 .

Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів та послуг запис стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на Торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 .

Скасувати в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на Промисловий зразок упаковки для насіння, який зареєстрований в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі Патенту №20091. 

Скасувати в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на Промисловий зразок упаковки для насіння, який зареєстрований в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі Патенту №29945. 

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 вересня 2022 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О.В. Крилова

О.З. Поляков