Справа № 297/2217/22

ПОСТАНОВА
 
                                І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.,
за участі секретаря: Ігнатюк І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від  08 серпня 2022 року у справі за заявою директора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР про госпіталізацію  ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку 

В С Т А Н О В И В:

Директор КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР Т. Алмашій звернулась до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 .. Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 страждає на біполярний афективний розлад, що являє собою безпосередню небезпеку як для неї, так і для оточуючих. ОСОБА_1 була направлена лікарем психіатром до КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» у зв`язку із погіршення психічного стану, однак лікуватися в добровільному порядку не бажає.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від  08 серпня 2022 року заяву задоволено.
Госпіталізовано ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу в примусовому порядку. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати. Просила розгляд справи провести у її відсутності.   
 У відзиві КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора Роман М.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку. 
       Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Задовольняючи заяву КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації у примусовому порядку оскільки страждає на психічне захворювання, внаслідок чого вона становить небезпеку як для оточуючих, так і для свого здоров`я.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
       Закон України «Про психіатричну допомогу» визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
       Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.
       Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Зі змісту заяви КНП «Обласного закладу з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР Грушка І.В. з 2004 року страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді Біполярного афективного розладу. Неодноразово лікувалась у Харківській психіатричній лікарні. Захворювання загострилось після евакуації, доставлена на лікування в ургентному порядку, швидкою допомогою у супроводі працівників міліції, у зв`язку з збудженням, неадекватним висловлюванням, некерованою поведінкою. При огляді психіатром встановлено діагноз: Біполярний афективний розлад, поточний епізод манії. При поступленні в лікарню 03.08.2022 року ОСОБА_1 дала згоду на лікування, а 04.08.2022 року відмовилась від лікування, тому 05.08.2022 року була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка прийшла до висновку, що внаслідок тяжкого психічною розладу ОСОБА_1 виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї.
У процесі лікування у пацієнтки з`явилось критичне ставлення до хвороби. 02.09.2022 року остання дала письмову згоду на перебування у лікарні, і 09.09.2022 року виписана для подальшого амбулаторного лікування.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
До заяви про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР долучено обгрунтований висновок  комісії лікарів №1799 № 1799 від 05.08.2022 року, яким при огляді психіатром встановлено діагноз: Біполярний афективний розлад, поточний епізод манії. Що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку що ОСОБА_1 потребує госпіталізації у примусовому порядку. 
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що причиною госпіталізації ОСОБА_1 примусовому порядку стало погіршення її психічного стану в результаті тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, при розгляді справи вірно застосовано положення Закону України «Про психіатричну допомогу», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, зокрема, підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на день звернення КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні правові підстави для такої госпіталізації, зважаючи на поведінку ОСОБА_1 небезпеку дій, які нею вчинялися для неї та оточуючих, беручи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та те, що її лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від  08 серпня 2022 рокузалишити без змін. 
       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 2 листопада 2022 року.

Головуючий 

Судді